Start

Copyright © Alica Eštoková 2014

Jacket design © Viera Fabianová 2014

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 676. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4117-6

I

Eliza stála nakrižovatke anervózne poklepkávala prstami povolante. Tento ranný zhon ma ubíja! pomyslela si. Pozrela dozrkadla, skontrolovala si mejkap aprostredníkom si upravila obočie. Rukou si zašla dovlasov, uvedomila si, že nemá náramkové hodinky. Zabudla si ich doma. Budú jej chýbať celý deň...

Konečne naskočila zelená, pridala plyn. Mešká hneď vprvý deň, keď má prísť naoddelenie nový primár! Vošla doareálu nemocnice apridala ešte viac.

„Ten ťuťmák ma teraz bude zdržiavať! Tak ideš alebo nie?!“ reptala naakéhosi váhavého chodca.

Zaparkovala. Keď vystupovala zauta, zaregistrovala, že sa knej blíži vysoký muž včiernej bunde, očividne nazlostený. Mal modré oči ahusté, mierne zvlnené tmavé vlasy. Eliza vňom spoznala chodca napriechode. Prišiel mi vynadať, prebleslo jej hlavou ahneď sa začala ospravedlňovať. „Prepáčte, takmer som vám prešla pošpičkách,“ povedala aprevinilo dodala: „Mrzí ma to.“

Neznámy mlčal, pozeral jej doočí, akoby odrazu zabudol, čo chcel povedať.

„To je vporiadku,“ konečne sa spamätal. „Ja len... Jazdíte nebezpečne! Kam sa tak náhlite?“

Eliza uzamkla auto diaľkovým ovládaním.

„Predsa dopráce,“ povedala aletmo pozrela nazvedavého muža. Kráčali spolu kuvchodu donemocnice.

„Akde pracujete?“ muž náhle zvolil príjemnejší tón.

„Nagynekológii,“ odvetila jednoducho.

„To je drina, nie?“ zatváril sa ešte milšie ajemne sa pousmial, až sa Eliza rozhovorila.

„Áno. Adnes idem neskôr, bola som ešte ulekára. Ochvíľu budú uvádzať dofunkcie nášho nového primára. Nechcem to premeškať. Vraj je veľmi prísny...“ dodala apridala dokroku, zamýšľajúc sa, prečo sa vlastne zdôveruje neznámemu.

„Tak to sa musíte naozaj ponáhľať, ešte vám strhne prémie,“ dodal položartom. „Ačo ste sa oňom ešte dozvedeli?“

Eliza prekvapene zastala.

„Anie ste to náhodou vy?“ potriasla hrivou hustých vlasov avykročila ďalej. „Kam vlastne idete?“ opýtala sa šibalsky.

„Ja... zavaším riaditeľom... nech sa páči.“ Otvoril jej dvere.

„Ďakujem. Tak pekný deň!“ usmiala sa.

„Aj vám pekný deň! Som rád, že som vás stretol. Ak dovolíte, som Richard,“ zdržal ju ešte naokamih apodal jej ruku.

Prekvapilo ju to, čudný spôsob zoznamovania. Načo chce vedieť jej meno? Vložila ruku dojeho veľkej teplej dlane apredstavila sa: „Karolína.“

Rozlúčili sa, no jej nový známy zostal stáť priautomate snápojmi. Nemohol sa knej pripojiť, keď sa nepriznal, kto je. Teraz musí chvíľu počkať. Dá si kávu...

Prečo som tú ženu vlastne zavádzal? zamyslel sa. Bolo to detinské! Mal som jej rovno povedať, že ten nový prísny šéf, čo jej bude oddnes strpčovať život, som ja! Ale zdruhej strany, nech je zábava!

Pozeral zaňou, ako odchádza. Vdlhom jesennom plášti sveľkým kašmírovým šálom, nedbalo prehodeným cezplece sa ponáhľala kvýťahu. Karolína! Nachodbe ponej zostal obláčik vône apošteklil mu nos. Zhlboka sa nadýchol. Toto je teda jeho podriadená. Je krásna! Jej zovňajšok ho zaskočil, už keď vystupovala zauta. Usmial sa. Dúfam, že tu nie sú všetky sestry takéto nádherné baby! To by sa nedalo vydržať. Amožno je to lekárka. Sosestrami to ide ľahšie, zavtipkoval vduchu apomiešal si kávu.

Ale nik mu nespomínal, že by mal naoddelení nejakú lekárku... uvažoval ďalej. Sú tam samí doktori aJariabková, mladá škaredá lekárka predatestáciou, no tú už videl. Toto bude sestrička. Husička!

No nech je, kto chce. Čo sa týka žien, dávno si sľúbil, že nasvojom oddelení nie. Atúto zásadu napriek tomu, že sa nehodí kjeho temperamentnej povahe, doteraz vždy dodržal. Jednak by to bolo preňho príliš jednoduché anezaujímavé, ale najmä nechce napracovisku problémy! Uškrnul sa aschuťou si odpil zkávy.

Ešte aby sa tak sestričky bili, ktorá ho dostane. To by mu chýbalo! Musí sa správať dôstojne audržať si naoddelení poriadok. Keď to zvládol vNemecku, zvládne to vpohode aj tu.

Karolína! Aké zvláštne meno! Predstavil si, ako ho ochvíľu naoddelení zbadá ausmeje sa odprekvapenia. Zdá sa, že hneď odprvého dňa tu bude veselo.

Riaditeľ nemocnice ho predstavil podriadeným aRichard spustil reč osvojich očakávaniach apredstavách ofungovaní oddelenia, ktoré mu zverili. Snažil sa pôsobiť seriózne apresvedčivo. Páčilo sa mu, ako ho všetci pozorne počúvajú, starostlivo vyberal slová...

Medzitým si spomenul nakrásnu neznámu azačal ju hľadať očami, stále ju však nevidel. Veď sa chystala prísť naprivítanie primára, tak kde je? Zvedavosť mu nedovolila uvoľniť sa. Pochvíli znervóznel. Kde, dočerta, je? Hádam ho nevytočí nejaká sestrička! Snažil sa znovu sústrediť nasvoj príhovor anemyslieť naňu...

Lenže ako si dovoľuje ignorovať hneď prvé stretnutie snovým primárom?! Sosvojím šéfom! Všetci, aj lekári, tu stoja nastúpení aposlušne mu pritakávajú, len ona, nejaká radová sestra, si robí, čo chce. To snáď nie je pravda! Musím tu zaviesť disciplínu. Ja vás postavím dopozoru! posmeľoval sám seba. Amožno si zneho len vystrelila anepracuje tu. Dohovoril adal všetkým rozchod, nech sa pripravia navizitu. Asi si zneho urobila dobrý deň. Amožno musela zostať prinejakej pacientke. Vkaždom prípade ju musí pustiť zhlavy.

„Nepotrebujete predvizitou už nič, pán primár?“ spýtala sa ho vrchná sestra Henrieta Vaculíková.

„Mohli by ste mi poslať dolekárskej izby Karolínu?“ vyletelo zneho, ani nevedel ako.

„Je nadvojke, ale hneď ju pošlem, pán primár!“ odvetila poslušne Henrieta.

„Ďakujem,“ prikývol Richard azatvoril dvere.

Tak ona tu naozaj pracuje. Neklamala. Zamyslel sa. Kým začne svizitou, dá si vysvetliť, prečo neprišla nastretnutie snovým primárom. Naozaj to urobí? Rýchlo si začal pripravovať, čo jej povie...

Keď sa ozvalo klopanie, strhol sa. Vrýchlosti si uvedomil, že aj on má maslo nahlave, veď ju dolu vovestibule oklamal. To však nič nemení natom, že príkazy vedenia má rešpektovať každý! Razantne otvoril dvere. Stála vnich asi päťdesiatročná obézna žena sčervenými lícami, ktorá sa naňho počas príhovoru milo usmievala.

„Pán primár si praje? Posiela ma Henrieta.“

„No... Prepáčte, vy ste Karolína?“ opýtal sa prekvapene. Vzápätí dodal: „Ale pracuje tu ešte jedna Karolína, nie?“

„Nie, pán primár, to bude nejaký omyl. Nanašom oddelení nie je žiadna ďalšia Karolína!“

„Tak to bude naozaj omyl. Povedzte ostatným, že hneď prídem navizitu. Ďakujem.“

Mhm, takže aj ona ho oklamala! Teraz nepozná ani jej meno. Asi to bola nejaká pacientka alebo príbuzná chorého. Mal jej povedať pravdu avyzvedieť odnej viac. Škoda. Mohli si dať spolu niekde kávu ahodiť reč... No nič. Nalial si dopohára minerálku arozmýšľal. Čo sa dá robiť... Doplatil nato, že si zožien občas strieľa auž ju nikdy neuvidí. Lenže odkiaľ by vedela, že nagynekológii je oddnes nový primár? Alebo mu povedala nepravé meno? Mám ztoho hokej! Musím ju pustiť zhlavy abodka! rozhodol sa avyšiel zlekárskej izby.

Ale fakt bola krásna!

Doma si ľahol napohovku aplný dojmov zprvého dňa vpráci oddychoval aprepínal televízne kanály. Zrazu zazvonil mobil.

„Martin, servus!“ Prirozhovore sbývalým spolužiakom sa mu opäť predočami vynorila krásna neznáma ascigaretou vruke sa onej rozhovoril. Ako mu celé dopoludnie vŕtala vhlave, ešte aj keď operoval. Takú žabku doteraz nestretol!

„Ty, Martin, natrafiť natakú kosť, tak si dám asi normálne povedať aožením sa.“

„To musela byť vážne šupa, Rišo! Páni! Veď ty si normálne hotový!“ smial sa Martin.

„No ha-ha-ha! Ty si ženatý pätnásť rokov!“ upozornil ho Richard, „už si zabudol, aký si bol zAdriany nešťastný? Ale toto ti bol kus! Padol by si nazadok! Len sa mi zdá, že som to dobabral auž ju asi neuvidím.“

„Čo, zase si sa tváril ako ťažký frajer, Riško, však? Naniektoré baby to nezaberá!“

„Som rád, že som ťa pobavil! Vyzerala fakt svetovo! Ale to je tak všetko. Nato pivo dnes nejdem. Pozdrav chalanov! Čau!“ Richard zahasil cigaretu apodvihol si vankúš.

Znovu chytil ovládač, zapálil si ďalšiu cigaretu azamyslel sa. Vštyridsiatke by sa už hádam aj patrilo oženiť, ikeď doteraz potom netúžil. Nezáväzný sex, to áno. Ale nič viac! Ahoci to sniektorými babami vyzeralo vážne, vydržal snimi len zopár mesiacov. Každá ho napokon omrzela. Koľko ich bolo? Vyfúkol dym. Stými najednu noc hádam aj päťdesiat. Alebo aj viac. Toto nemôže nikomu ani povedať. Keby to tušila tá dnešná kráska, ani ruku mu nepodá. Nespokojne potriasol hlavou, hádam ho nepoblázni nejaká sukňa! City aslzy, to predsa nie je nič preňho! Zaláskovanie je jedna veľká somarina! Nech fňukajú iní! Radšej rozmýšľaj, čo bude zajtra vnemocnici, starec, povedal si. Zahasil cigaretu aznova si napravil vankúš. Stačilo! Už naňu nemyslím.

Ozaj. Je vydatá či slobodná? Rozjasnila sa mu tvár. Jasné, že slobodná. Je príliš mladá. Energická. Nevie si predstaviť, že by utierala deckám sople, alebo sa skláňala nadpostieľkou ahladkala nejaké detské čielko. Kdeže! Toto bola očividne nezadaná šarmantná žena. Už naňu nemyslím!

Ale prečo povedala, že je Karolína? Alebo je to len náhoda, že majú naoddelení ďalšiu Karolínu? Nezvyčajné meno. Prečo by povedala, že sa volá práve tak?

Zamotával sa dovlastných otázok anapokon sovládačom nahrudi zaspal.

„Pán primár, pacientka našestke má bolesti. Pani Farkašová. Astúpa jej teplota! Idete sa naňu pozrieť? Alebo počkáme naPetra Adamca? On ambuluje. Doktorka Jariabková je voľná, ale...“

„Nie, nie, nechajte, Henrieta! Radšej sa nato pozriem sám,“ Richard vyšiel zlekárskej izby. Nachodbe vybavil nejaké drobnosti spacientmi akráčal kšestke... Zrazu zacítil tú vôňu!

Bola to tá istá, aká zostala nachodbe, keď sa dolu vovestibule rozlúčil skrásnou neznámou. Nachvíľu zastal. Áno, je to tá vôňa! Obzeral sa vôkol seba, nazrel dokaždej izby, no svoju neznámu nevidel. Len tá vôňa bola čoraz intenzívnejšia. Už mu normálne preskakuje! Pomaly sa blížil kšestke avtom ju zbadal.

Zastal aoblial ho pot. Nevidela, že ju pozoruje. Stála pripacientke ahladkala jej čelo... Teraz si ju vedel predstaviť, ako sa skláňa kdetskej postieľke. Už veril, že by mohla byť matkou. Vyzerala ako dobrá víla, akoby ani nebola zmäsa akostí.

Potešilo ho, že uňho naozaj pracuje. To nič, že zatajila svoje pravé meno, ani že ho včera neprišla dojedálne privítať. Hlavne, že ju bude vidieť deň čo deň.

Dočerta, mám ísť našestku! spamätal sa. Pôjde tam, ale najskôr si rozmyslí, ako sa jej prihovorí. Otočil sa azamieril dovyšetrovne. Doparoma! Takto zazmätkovať prejednu sliepku! Zatvoril päste. Namotal ich už desiatky! Ateraz nevie, ako sa sjednou stretnúť aprihovoriť sa jej. Asvojej podriadenej. Martin by sa namne smial.

Vovyšetrovni bolo väčšinou rušno, preto sa potešil, že je tam úplnou náhodou sám anemusí predsestričkami skrývať rozpaky. Tváril sa, že má dôležitú prácu, ajedným okom pozeral nachodbu, aby mu neušla. Zrazu prešla náhlivo pochodbe, naotvorené dvere vyšetrovne ani nepozrela. Pripadal si ako hlupák.

Ušla mu. Kam sa vlastne tak ponáhľala? Vyšiel nachodbu azľakol sa. Stála okúsok ďalej azhovárala sa spacientkou. Zbadala ho. Milo sa naňho usmiala, ale nepodišla knemu. Stará pani, ktorá sotva stála nanohách, bola preňu dôležitejšia. „Dobrý deň, pán primár! Však nám pomôžete?“ spýtala sa smelo.

Bezslova ju poslúchol. Pacientku podopreli každý zjednej strany aspolu ju odprevadili nalôžko. Richard cítil letmý dotyk Eliziných rúk azboku videl jej pôvabnú šiju. Znovu zacítil tú vôňu.

Bol rád, že jej mohol pomôcť, hoci aj stakou jednoduchou vecou, naktorú tam má personál. Dopekla, ani ju nepozdravil! Avlastne ani nevie, čo jej má povedať. Určite vyzerám ako chmuľo, nadával si vduchu.

Eliza však dobre vedela, čo sa sním deje. Bola zvyknutá napodobné reakcie mužov, ktorých zaskočil jej zjav. Nezneužívala to, ikeď jej to bolo príjemné. Naopak! Tvárila sa, že nevidí Richardov zmätok. Uložili starú paniu dopostele aupravili jej polohovanie. Richard pritom poslúchal sestričkine pokyny naslovo.

„Tááák, pani Križanová! Ateraz budeme ležať aoddychovať. Tu máte svoju knižku. Prídem sa spýtať, či sa vám páčila. Naprechádzky máte čas! Však, pán primár!“

„Áno, áno, sestrička má pravdu. Treba oddychovať,“ spamätal sa Richard, vďačný, že mu pomohla nadviazať rozhovor.

Zizby vyšli spolu. Teraz už musí niečo povedať. To je jedno čo.

„Ste veľmi milá kpacientkam, Karolína!“ pochválil ju.

„Ale veď vy už predsa viete, že nie som Karolína,“ usmiala sa naňho aukázala pekný chrup.

„Áno, áno, viem, ale vaše pravé meno mi doteraz nikto neprezradil.“

„Eliza,“ vyriekla potichu.

„Prosím??? Eliza? To je zvláštne meno!“ Hneď sa mu zapáčilo, ako všetko natejto žene, len zasa nevedel, ako pokračovať. „Včera som vás vjedálni nevidel!“ povedal pochvíli. Vzápätí sa zahanbil. Vyzvedá, kde bola, apritom ju vôbec nechcel karhať. Je predsa úplne jedno, prečo sa neukázala nastretnutí sprimárom.

„Aviete, že ma to neprekvapuje? Prišla som až povás. Keď sme sa vovchode rozlúčili, zavolal mi syn zoškoly. Zabudol si doma peračník abol celý nešťastný. Musela som ho trochu upokojiť. Vy ste už mali príhovor, keď som vošla dojedálne. Nechcela som rušiť. Stála som pridverách, zavaším chrbtom. Máte vzadu rozpáraný plášť. Celý čas som sa natú dierku pozerala. Nemám vám ju zašiť?“ rozosmiala sa. „Nech vám vymenia plášť,“ dodala už vážnejšie.

„Včera ráno som vás oklamal, že idem kriaditeľovi.“

Zastali predvyšetrovňou.

„Aj ja som vás oklamala, že som Karolína. Je to vyrovnané!“ zasmiala sa hrdelným smiechom.

„Ale vtedy sme si tykali.“

„Netykali, no verím, že budeme mať príležitosť... ikeď vykanie je noblesnejšie. Nie? Ak dovolíte, pán primár, musím urobiť jeden odber,“ ukázala rukou navyšetrovňu.

Tak ona mu bude dávať najavo, že je zaneprázdnená?! Mala tam stáť ačakať, kým jej nedovolí odísť! Čo je toto zadrzosť?! Odtrhol pohľad odvyšetrovne avykročil pochodbe.

Takže má syna! Asi je teda vydatá! uvažoval. Musím zaradiť spiatočku. Ruky preč odnej! Najmä keď už má deti... Je pekná ato je všetko. Otočil sa kobloku asnažil sa prísť nainé myšlienky. To je teda lejak!

Tak on jej, podriadenej, navrhuje tykanie aona odmietne. Natoto nebol zvyknutý. Sestričky sa pretekali, aby si sním mohli potykať, atáto primadona naňho kašle. Vystrel chrbát, zdvihol hlavu akráčal pochodbe ako páv. Nezaujíma ho už žiadna Karolína či Eliza, či ako sa vlastne volá.

Kým však prišiel nakoniec chodby, nedalo mu nezastaviť sa ešte uvrchnej sestry anezistiť, ským má tento týždeň službu. Nechcel si pripustiť, že ho predovšetkým zaujíma, či pozajtra náhodou neslúži sňou. SElizou!

Vaculíková tam nebola. Márne listoval vkalendári soslužbami, veď nepozná Elizino priezvisko. Som idiot! pomyslel si aotrávene vyšiel nachodbu.

Dočerta! Mal som ísť natú šestku, buchol si počele. Pacientka má bolesti aja tu šachujem prenejakú Elizu! Zvrtol sa aponáhľal sa zapani Farkašovou...

Poceste domov uvažoval. Služby lekárov predsa zadeľuje on. Nejako to narafičí, aby slúžil sElizou. Skôr či neskôr ju má! Zasmial sa abuchol veselo povolante. Vzápätí sa spamätal, už si predsa povedal, že si sňou dá pokoj. Je vydatá. Anesmie porušiť vlastnú prvoradú zásadu – nasvojom oddelení nikdy! Kašle naňu. Dá jej pokoj. To je teda počko! Dnes celý deň leje...

Doma si zapálil cigaretu azaujal svoju obľúbenú polohu napohovke. Je síce vydatá, ale nakávu sním ísť môže. Nezáväzný rozhovor. Nič viac! Krásne ženy sa aj tak nevedia milovať. Nemusia vynakladať úsilie, aby niekoho zbalili, aani vposteli nie sú vynaliezavé. Ale porozprávať sa sňou len tak... To sa predsa môže. No nie? Asi to sňou nepôjde tak rýchlo, ale nakoniec ju spracuje. Amožno sa raz budú aj milovať. Len tak. Nezáväzne. Takú nádhernú babu ešte nemal. Ajeden úlet predsa nič neznamená...

Bolo pol ôsmej. Eliza obracala napanvici teľací rezeň. Pochúťka špeciálne preMichala. Už mala uprataný dom, starostlivo upravená sa tešila zosvojej útulnej kuchyne adokonalej domácnosti.

Záležalo jej natom, aby sa Michal doma dobre cítil. Aby si ponávrate vydýchol abol rád, že je konečne sňou. Aby ho hrial pocit, že má zázemie. Aby sa naňu tešil. Páčilo sa jej, keď si popríchode ponoril tvár dojej pŕs ako dopokojného prístavu. Vtedy vedela, že nech sa deje čokoľvek, jej manžel sa knej vždy rád vráti.

Nachvíľu odišla odsporáka. Ešte sa pozrela dozrkadla, či nemá rozmazaný mejkap... Budem sa mu páčiť? Ktovie, aké krásavice stretáva nacestách posvete. Musím sa mu páčiť! Iné východisko nemáme, Michal! usmiala sa naseba aprešla si dlaňami poštíhlom drieku.

Spokojná sosebou zamierila dojedálne skontrolovať prestretý stôl. Zdobil ho starý džbán sjej obľúbenými poľnými kvetmi. Priniesla ešte sviečky anamobile si natešene prečítala správu odMichala, že práve pristáli vBratislave aotridsať minút je doma.

Určite má preňu nejakú pozornosť. Michal jej zakaždým priniesol malý darček. Nie drahý, drobnosť, ktorá dokazovala, že jej svet ho zaujíma. Že naňu nasvojich cestách myslí...

Konečne stál vodverách. On! Jej ochranca predvšetkým zlým. Dala mu nežný bozk navoňavý krk aušný lalôčik aovinula ruky okolo Michalovho štíhleho pevného tela. Jednou rukou si ju pritiahol ksebe azačal vášnivo bozkávať. Bezslov vošli dnu, nohou zabuchol dvere. Kufrík nechal vchodbe aElizu odniesol kukozubu. Jemne ju uložil nasmotanovobielu kožušinu asadol si dokresla. Chvíľu naňu upieral pohľad aaž potom prehovoril: „Päť dní som čakal natento okamih. Byť konečne stebou! Rozlieva sa vomne pokoj.“

Bola nesmierne vzrušená. Najradšej by zneho strhla šaty acelého ho vybozkávala... Ale vedela, že je hladný aunavený, akeď odídu dospálne, už sa kjedlu nedostanú. Atak sa postavila, aby zapálila sviečky. Stále ju pozoroval, až kým ho nechytila zaruku aneodviedla kustolu. Chcel ju objať, ale vykĺzla mu. Priniesla jedlo, no nesadla si knemu, lež nadruhý koniec dlhého stola, aby naňu nedočiahol. Ato ho dráždilo.

„Zasa vynikajúce jedlo. Zaslúžim si také rozmaznávanie?“ pochválil ju.

„Vedela som, že budeš hladný, ale neviem, či si to zaslúžiš,“ odvetila uštipačne, až sa postavil azamieril knej. Oprel sa ostôl, chytil ju zabradu, podvihol jej tvár azačal ju nenásytne bozkávať. Druhou rukou jej zablúdil dovýstrihu, aký nosila len doma alen predním.

„Mal by si najskôr dojesť aaž potom myslieť načervenú sviečku!“ povedala naoko odmerane.

„Aj keď ma provokuješ nádherným výstrihom? Toto tričko si dávaš, len keď sa vraciam zoslužobnej cesty, ty sladká potvorka! Tak sa netvár ako neviniatko! Akeby som ti teraz nadvihol sukňu, istotne máš podňou samodržky ačipkované nohavičky. Ato sa vôbec nehodí kžene, čo mi pripravila takú chutnú večeru abojí sa, aby som nebol hladný.“

Zvodne privrela oči aposlala mu dvoma prstami bozk...

Usmial sa apokračoval: „Vodne si ako anjel avnoci ma učíš, ako sa má milovať! Každá žena by taká mala byť. Si plná kontrastov, vieš to? Kým kolegovia vymýšľajú, ako si užiť avypadnúť zdomu, ja sa ponáhľam zatebou. Si božská, Eliza!“

Neodpovedala. Obaja vstali, akoby sa dohovorili, aMichal si ponoril tvár dojej pŕs. Pritláčal si Elizu ksebe abozkával jej krk. Rozopol jej šikovne sukňu, akeď jej spadla nazem, zovrel ju mocnými rukami ešte vášnivejšie. Mám vnáručí svoju nahú Elizu! vírilo mu hlavou.

Červená sviečka horela dlho. Sfúkli ju až nadránom... Eliza sa prebudila naklopanie dažďa nastrešnom obloku. Michal ju opäť zobral donáručia apritiahol si ju ksebe. „Krásne ráno stebou!“ vdýchol jej dovlasov. Chvíľu ležali ako dve lyžičky zapadnuté doseba apotom ju odznova hľadal perami...

„Nechceš si to pripustiť, ale si donej blázon! Kto by to bol povedal! Veď ty si zamilovaný ako sopľavý chlapec!“ Martin pozeral zvedavo naRicharda anapil sa koly.

„Ale niéééé! Len sa mi páči. Astálo by zato dostať ju. Aj tak to sňou vposteli nebude nič. Ale ukážem ti ju. Som zvedavý, čo naňu povieš!“ Richard, skôr než Martin stihol niečo povedať, vyšiel nachodbu zistiť, kde je Eliza. Poprosil ju, či by im nepriniesla kávu, avrátil sa dosvojej lekárskej izby.

„Keď sa ti zdá, že to sňou vposteli nebude stáť zanič, tak potom načo ju chceš? Zavolal si ma, aby si mi ju ukázal! Teda ti nanej záleží! Si namotaný! Ty kokos, je to stebou horšie, ako som si myslel!“ rozhovoril sa Martin.

Začuli jemné klopanie, obaja spozorneli. Richard otvoril dvere, Eliza vošla spodnosom dnu apoložila šálky skávou nastôl. Martin jej sozatajeným dychom podal ruku.

„Delmontová. Veľmi ma teší.“

„Ja som Martin, nesadnete si nachvíľu?“

„Nie, ďakujem,“ chystala sa odísť.

„Máte krásny prsteň. Briliantový? To je zásnubný?“

„Nie, tento je premňa ešte vzácnejší.“ Všimla si, že sa naseba zvedavo pozreli. „Dostala som ho nadesiate výročie sobáša.“ Obaja sklopili zrak. „Ale práve dnes mi spadol nazem aešte som naň aj stupila. Je prasknutý.“

„Môj strýko je zlatník. Ak chcete, môže sa naň pozrieť,“ ponúkol sa Martin.

Eliza chvíľu váhala, ale potom povedala: „To by bolo skvelé! Veľmi mi natom záleží atakto by som mala istotu, že to bude dobrá práca,“ usmiala sa, podávajúc prsteň Martinovi.

„Hneď zajtra zastrýkom zájdem azavolám vám. Dáte mi váš telefón?“ Martin si obzeral jemný šperk.

Eliza mu nadiktovala číslo, poďakovala aodišla.

„Čo to má znamenať?! Očo ti ide?!“ osopil sa naMartina Richard.

„Čo hneď skáčeš?“ zamračil sa Martin. „Možno ti sElizou pomôžem,“ pokračoval, „čo ty vieš, ako sa veci vyvinú? Zavolám ju kstrýkovi aúplnou náhodou tam budeš aj ty. Ale musím sa priznať, že sa ti nečudujem. Je to nebezpečne krásna baba. Abrutálne sexi! Ale zároveň jemná! Má taký, ako sa to hovorí? Takýýý...“

„... nedefinovateľný šarm!“ dodal Richard ironicky, počul to vnejakej piesni odFrance Gall. Založil si naprsiach ruky asledoval kamaráta.

„No. Fakt je bombová!“ Martin sa zahľadel doprázdna. „Lenže ona je iná ako ty!“ pozrel naspäť naRicharda. „Nudil by si sa sňou. Anaňu tvoje metódy nezaberú. Ver mi! Toto je nabalenie ťažký kaliber! Typická manželka. Varenie, domácnosť, určite vypeká koláčiky anosí ich kolegyniam. Averná! Manžela isto zbožňuje, počul si. Seriozačka. Upätá! Sex majú doma raz zatýždeň, vpiatok večer, potme. Nezbalíš ju ani zadesať rokov. Aešte si aj ublížiš...“

„Ale páči sa ti!“ podpichol ho Richard.

„Akomu by sa nepáčila? Viem, krása je veľmi subjektívny pojem. Niektorým sa páčia viac blondíny alebo ryšavé! Lenže tu musí každý priznať, že Eliza je krásna! Minimálne naprvý pohľad nanej nenájdeš žiaden nedostatok. Táto babenka je jednoducho vydarený kus. Takú krásnu ženu som ešte nevidel!“ Martin si zase odpil zkoly avyčítavo pozrel naRicharda: „Ale to ešte neznamená, že ju chcem namotávať! Nemusím mať každú peknú košeľu zvýkladu. Anavyše, keď je už panička rezervovaná.“

„Zato telefón si si odnej vypýtal bleskovo!“ provokoval Richard.

„Čo tým, došľaka, myslíš? Akeby aj, čo ty sňou máš? Absolútne nič! Veď nie je tvoja! Si jej šéf anedokážeš si sňou ani len potykať! Žiarliš nacudziu vydatú ženu! Atoto máš vopred prehratý boj!“ Martin si potiahol zcigarety. „Táto ti len tak nohy neroztiahne! Si úplne cvaknutý! Ale tebe nejde oposteľ, ako hovoríš, ty si namočený až pokrk!“

„Nie! Len ma dráždi, že takto dlho mi to ešte netrvalo sožiadnou,“ bránil sa Richard.

„Pozri sa dozrkadla auvidíš uštvaného smiešneho štyridsiatnika, čo sa naháňa zanedosiahnuteľným preludom!“ Martin zahasil cigaretu.

„Nechcel si už ísť?“ vyháňal ho Richard.

„Ale tá poznámka, že prsteň navýročie sobáša je preňu vzácnejší než zásnubný, je pekná. Má to čosi doseba, nie? Neprekáža ti, že sa mi to páči?“ zasmial sa Martin apostavil sa.

„Choď už!“ Richard ukázal nadvere.

Martin vyšiel nachodbu, no ešte sa vrátil anazrel dnu: „Je to bohovská baba!“

„Vypadni!!!“ Richard doňho hodil škatuľku cigariet. Keď sa dvere zavreli, zamyslel sa. Čo to ten Martin trepal? Zamilovaný donej nie som, presviedčal sám seba, ikeď vhĺbke duše cítil, že samotná skutočnosť, že sa mu snejakou ženou nedarí, mu začína nahlodávať sebavedomie. Inokedy to mal oveľa ťažšie. Nikdy si nezačal sožiadnou nasvojom oddelení. Vždy musel behať zaženami pocelej nemocnici alebo pocelom meste. Vymýšľať, ako sa snimi „náhodne“ stretnúť. Elizu má ako natanieriku! No to by bol už úplne nemožný!

Michal sedel naterase avnímal vôňu čerstvo pokosenej trávy. Zakaždým, keď ju pokosil, sadol si dokresla avychutnával pocit zdobre vykonanej práce. Deväťročný Marek si často prisadol knemu naschodík apodvedome vnímal pokoj vyžarujúci zotca...

Teraz však hral schlapcami preddomom futbal. Eliza ho už dvakrát volala, aby sa prišiel naobedovať. Buchli vchodové dvere, až sa zatriasol celý dom, aMarek vbehol vkopačkách dnu. „Čo máme naobed?“ spýtal sa matky.

„Len pomaly! Najskôr si umy ruky aprestri nastôl!“ zahriakla ho Eliza.

„Budeme jesť vkuchyni?“

„Samozrejme. Vonku je už chladno,“ odvetila Eliza.

Marek poukladal nastôl tri pestrofarebné podnosy apríbory avyšiel naterasu. Zbadal otca aprišlo mu ľúto, že zmeškal ich spoločný rituál pokosení trávy... Ale schalanmi si dobre zahral aešte sa zanimi chce vrátiť.

„Tohto roku som asi kosil posledný raz,“ prehodil Michal, keď zbadal syna.

„Kustolu!“ ozval sa zkuchyne jemný ženský hlas.

Michal sa postavil aobaja vošli dnu. Zacítili vôňu pečených zemiakov všupke, sbryndzou ačerstvou domácou zeleninou...

„Ten malý je ako divoch! Sotva dojedol auž ho niet!“ zlostila sa Eliza, keď zostali sMichalom vkuchyni sami.

„Aj ja som bol taký divoký,“ pohladkal jej Michal ruku. „Dík zaskvelý obed. Čo mám ešte urobiť? Nejdeš von aj ty? Neostriháš tú žltú ružu? Môžem to skúsiť aj ja, ale radšej si ju ostrihaj sama. Ja zatiaľ poodnášam pokosenú trávu.“

„Dám piecť koláč ahneď prídem.“

„Aký?“ otočil sa knej.

„Marek chce slivkový smakom. Ztých sliviek, čo mi priniesla Heňa.“

„Mňam! Poď sem!“ vtlačil jej nalíce horúci bozk.

Eliza milovala, keď vedno sMichalom pracovala vzáhrade. Oboch ich tešilo, keď im pomáhal aj syn. Ale to bývalo málokedy. Väčšinou mal Marek inú zábavku aoni dvaja zostali vzáhrade sami. No aj tak sa im to páčilo. Tešili sa spolu zovšetkého, čo sa im podarilo. Elizine ruže ajazmín rozvoniavali až naposchodí, vspálni avMarkovej izbe.

Richard vyklopil zrkadlo nadvolantom apozrel letmo naseba. Šediny! Zvraštil tvár apridal plyn. Nech už je rýchlo vnemocnici!

Každým dňom sa čoraz väčšmi tešil dopráce. Už si priznal, že ho nezaujíma len Elizino telo. Chcel by sa vedľa nej prebudiť. Nemusia sa milovať, len sa spolu zobudiť donového dňa.

Denne hľadal zámienky, aby sňou mohol byť sám. Aspoň chvíľu, aj keď len nachodbe! Úplne nevinné, no nie?

„Eliza, môžete mi, prosím, priniesť kávu? Mne došla. Zabudol som si kúpiť novú.“

„Rada, pán primár. Hneď ju tam máte.“

Ani si nesadol prekvapený jej ochotou ačakal zadverami vosvojej lekárskej izbe. Ozvalo sa klopanie. Sdychtivou radosťou otvoril adomiestnosti vošla Karolína.

„Táák, pán primár, tu je tá kávička. Eliza vám posiela aj dva bratislavské rožky, čo sama upiekla. Sú famózne! Tento je orechový atento smakom. Vraj máte rád makové, či nie?“ usmiala sa avyšla von. Zarazený zabudol poďakovať. Elizu roztrhne ako žabu!!!

Sadol si apozeral natie rožky... Hlavou mu preblesol obraz, ako Eliza plní cesto makom amanžel ju pritom zozadu bozkáva nakrk. Ďalej si radšej nič nepredstavuje! No sladké koláčiky ho trochu upokojili. Zjedol ich schuťou, akoby bozkával Elizine ruky...

Vtom sa zháčil. Začína sa jej báť! Jej každodenná prítomnosť vpráci aodmietavý prístup vňom veľmi rýchlo posúvajú chuť mať jej telo ktúžbe podmaniť si celú Elizinu bytosť. Ešte predmesiacom by mu stačilo mať ju najednu noc. Lenže čas hrá proti nemu. Eliza je preňho každý deň dôležitejšia. Odrazu počúva jej obľúbenú hudbu, chodí dojej obľúbenej kaviarne... Čo sa to somnou dopekla robí?

„Eliza, nemohli by ste si dať somnou kávu?“

„Pán primár, prepáčte, musím podávať lieky.“

„Čo sú to zanápady!“

„Ľúbim vás!“

???