Start

Ian Caldwell

THE FIFTH GOSPEL

Copyright © 2015 by Ian Caldwell

Translation © 2015 by Milan Kopecký

Jacket design © 2015 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

Pri preklade bola použitá:

Biblia: slovenský ekumenický preklad s deuterokánonickými knihami,

Slovenská biblická spoločnosť, 2014, prekl. Juraj Bándy

Z anglického originálu The Fifth Gospel (Simon & Schuster, New York 2015) preložil Milan Kopecký.

Redigovala Darina Maláková.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 751. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4296-8

HISTORICKÁ POZNÁMKA

Pred dvetisíc rokmi sa dvaja bratia vydali zo Svätej zeme šíriť kresťanskú vieru. Svätý Peter pricestoval do Ríma, kde sa stal symbolickým otcom západného obradu. Jeho brat svätý Ondrej pricestoval do Grécka, kde sa stal symbolickým otcom východného obradu. Dlhé storočia sa cirkev, ktorú pomohli vytvoriť, rozvíjala jednotne. Asi pred tisíc rokmi sa však Západ a Východ rozdelili. Západní kresťania sa začali nazývať katolíkmi, na čele s pápežom, nasledovníkom svätého Petra. Východní kresťania sa začali nazývať pravoslávnymi, na čele s patriarchami, nasledovníkmi svätého Ondreja a ďalších apoštolov. Dnes tieto dve skupiny tvoria najpočetnejšie vetvy kresťanstva na zemi. Kdesi medzi nimi prežíva hŕstka gréckokatolíckych kresťanov, ktorých ťažko zaradiť, lebo ostali verní východným tradíciám, no podriaďujú sa pápežovi. Dej tejto knihy sa odohráva v roku dvetisícštyri, keď si pápež Ján Pavol II. na sklonku života ako posledné želal opätovné spojenie pravoslávnej a katolíckej cirkvi. Je o dvoch bratoch – obaja sú katolícki kňazi, jeden západného obradu, druhý východného.

PROLÓG

Môj syn je primladý, aby rozumel odpusteniu. Z detstva stráveného v Ríme získal predstavu, že sa dá získať veľmi ľahko: neznámi ľudia stojaci pred búdkami na Námestí svätého Petra čakajú, kedy na nich príde rad so spoveďou, potom červené svetlo nad spovednicou zhasne, čím dá znamenie, že kňaz vnútri jedného hriešnika vybavil a je pripravený na ďalšieho. Svedomie sa asi nedá zašpiniť tak ako riad alebo oblečenie, myslí si môj syn, lebo trvá oveľa kratšie vyčistiť ho. Preto vždy, keď Peter dlho napúšťa vaňu, nechá rozhádzané hračky alebo príde zo školy domov s blatom na nohaviciach, prosí o odpustenie. Ospravedlňuje sa tak nenútene, ako pápež dáva požehnanie. Do prvej spovede mu ostávajú dva roky. A to je len dobre.

Nijaké dieťa nechápe, čo je hriech. Vina. Rozhrešenie. Kňaz vie odpustiť neznámemu človeku tak rýchlo, že si malý chlapec nedokáže predstaviť, ako mu raz bude zaťažko odpustiť svojim nepriateľom. Alebo svojim milovaným. Nemá tušenia, že dobrí ľudia niekedy nie sú schopní odpustiť sami sebe. Najtemnejšie prehrešky sa dajú prepáčiť, ale nedajú sa vziať späť. Dúfam, že syn, na rozdiel odo mňa a môjho brata, s takýmito hriechmi nebude mať nikdy nič spoločné. Narodil som sa, aby som sa stal kňazom. Strýko je kňaz, starší brat Simon je kňaz a nádejam sa, že aj z Petra raz bude kňaz. Nepamätám sa na časy, keď som nežil vo Vatikáne. Peter sa ani nemôže.

V očiach sveta existujú dva Vatikány. Jeden z nich je najkrajšie miesto na svete: chrám umenia a múzeum viery. Druhý je katolícky mäsokombinát, krajina, z ktorej plesniví kňazi už veky hrozia varovným prstom. Zdá sa nemožné, aby v jednom či druhom z nich vyrastal mladý chlapec. Napriek tomu bol náš štát vždy plný detí. Každý ich má: pápežovi záhradníci, pápežovi robotníci, pápežova Švajčiarska garda. Keď som bol dieťa, Ján Pavol veril v zachovanie životného minima, preto zvyšoval mzdu s každým ďalším prírastkom do rodiny. Hrávali sme sa na skrývačku v záhradách, s miništrantmi sme sa naháňali za loptou alebo trieskali do starého hracieho automatu nad sakristiou uňho v bazilike. Proti vlastnej vôli sme najprv s matkami chodievali do vatikánskeho supermarketu a obchodného domu, potom s otcami po benzín a do banky. V krajine veľkej ako golfové ihrisko sme robili takmer všetko to, čo iné deti. So Simonom sme boli šťastní. Normálni. Od iných vatikánskych chlapcov sme sa neodlišovali v ničom okrem jedného: mali sme za otca kňaza.

Skôr než k rímskym mal otec bližšie ku gréckokatolíkom, čo znamenalo, že nosil dlhú bradu a iné rúcho, že namiesto omše slávil akúsi božskú liturgiu a že sa smel pred vysvätením oženiť. Rád vravel, že my východní katolíci sme Boží vyslanci, prostredníci, ktorí majú pomôcť zjednotiť katolíkov s pravoslávnymi. V skutočnosti sme však pripomínali vyhnancov stojacich na hranici medzi dvoma znepriatelenými veľmocami. Kým katolíkov chodí po svete asi miliarda, prívrženci našej viery sa rátajú na tisíce, a tak bol otec jediným ženatým kňazom v krajine riadenej mužmi žijúcimi v celibáte. Tridsať rokov sa naňho vatikánski kňazi dívali zvrchu a zavaľovali ho byrokratickými povinnosťami. Až na konci kariéry sa dostal vyššie, lenže vtedy mu už vyhrávali anjeli na harfách.

Matka zomrela krátko po ňom. Na rakovinu, povedali nám lekári. Nič nepochopili. Rodičia sa spoznali v šesťdesiatych rokoch, v tom kratučkom okamihu, keď bolo možné všetko. Často u nás v byte tancovali. Aj po tých bezbožných časoch sa spolu oduševnene modlievali. Matkini predkovia boli rímski katolíci a vyše sto rokov sa šplhali po vatikánskych rebríčkoch, preto keď si vzala za muža chlpatého Gréka, zriekli sa jej. Po otcovej smrti mi povedala, aké sa jej odrazu zdá zvláštne mať ruky, keď sa za ne nemá s kým držať. So Simonom sme ju pochovali vedľa otca za vatikánskym farským kostolom. Takmer nič si z toho obdobia nepamätám. Iba to, ako som deň za dňom vynechával školu, aby som mohol sedieť na cintoríne s rukami okolo kolien a plakať. Potom sa pri mne vždy odniekiaľ zjavil Simon a odviedol ma domov.

Boli sme ešte len chlapci, a tak si nás k sebe vzal strýko, vatikánsky kardinál. Strýka Lucia najlepšie opíšem, keď poviem, že mal srdce dieťaťa, ktoré si odkladal do pohára so zubnou protézou. Lucio ako vatikánsky štátny sekretár venoval svoje najlepšie roky úsiliu o to, aby udržal vyrovnaný štátny rozpočet a zabránil vatikánskym zamestnancom vytvoriť odborové hnutie. Z ekonomického hľadiska nesúhlasil s myšlienkou odmeňovať rodiny za to, že majú viac detí, takže aj keby si našiel čas vychovávať dvoch osirotených sestriných chlapcov, zo zásady by to odmietol. Nijako sa nevzpieral, keď sme sa so Simonom rozhodli odsťahovať späť do rodičovského bytu a vychovávať sa sami.

Na prácu som bol primladý, nuž Simon na rok odišiel z vysokej školy a našiel si zamestnanie. Ani jeden z nás nevedel variť, zašívať či opraviť záchod, Simon sa učil sám. Ráno ma budil do školy a dával mi peniaze na obed. Staral sa, aby mi nechýbalo oblečenie a teplá strava. Všetko, čo viem o miništrovaní, som pochytil od neho. Každý katolícky chlapec, keď je mu v noci najhoršie, pred spaním rozmýšľa, či sú také zvery ako my vôbec hodné hliny, z ktorej nás Pánboh vytvaroval. Do môjho života, do mojej temnoty však Boh zoslal Simona. Nepreskákali sme detstvo spoločne. On ho preskákal sám a mňa odniesol na chrbte. Odvtedy ma máta tušenie, že mu ten dlh do konca života nebudem schopný splatiť. Môže mi ho iba odpustiť. Urobil by som preňho čokoľvek, čo by sa dalo.

Čokoľvek.

PRVÁ KAPITOLA

„Strýko Simon mešká?“ spýta sa Peter.

Naša gazdiná sestra Helena si akiste v duchu kladie rovnakú otázku nad panvicou s pomaly sa variacim hejkom na večeru. Brat tu mal byť pred desiatimi minútami.

„Tým sa netráp,“ upokojujem ho. „Radšej mi pomôž prestrieť.“ Peter ma nepočúva. Zdvihne sa na stoličke, kľakne si na ňu a vyhlási: „So Simonom sa dnes chystáme do kina, potom mu v zoologickej ukážem slona, a nakoniec ma naučí marseillskú otočku.“ Helena pri sporáku zakrepčí nohami. Myslí si, že marseillská otočka je tanečný krok. Peter sa zhrozí. Ako čarodejník predvádzajúci kúzlo zdvihne ruku a povie: „Nie! To je futbalová finta! Ako od Ronalda.“

Simon letí z Turecka do Ríma pozrieť sa na výstavu, ktorej kurátorom je náš spoločný priateľ Ugo Nogara. Do vernisáže ostáva necelý týždeň a je iba pre pozvaných, čo značí, že by som sa na ňu nedostal, keby som s Ugom nespolupracoval. Pod touto strechou však žijeme vo svete päťročného dieťaťa. Cieľ Simonovej cesty je naučiť ho hrať futbal.

„V živote sú dôležitejšie veci,“ šomre sestra Helena, „než kopať do lopty.“

Zaumienila si, že bude v našej domácnosti hlasom ženského rozumu. Keď mal Peter jedenásť mesiacov, odišla od nás moja manželka Mona. Odvtedy mi v rodičovských povinnostiach nezastupiteľne pomáha táto stará mníška. Poslal mi ju strýko Lucio – má ich k dispozícii celý batalión –, a len ťažko si viem predstaviť, čo by som bez nej robil, lebo nemám peniaze, aby som zaplatil hoci aj veľmi nenáročnú pubertiačku. Sestra Helena by, našťastie, neopustila Petra za nič na svete.

Syn vbehne do svojej izby a vráti sa s digitálnym budíkom v ruke. S priamosťou, ktorú zdedil po matke, ho postaví na stôl predo mňa a ukáže naň.

„Srdiečko,“ prihovára sa mu Helena, „Simonovi asi iba mešká vlak.“

Mešká vlak. Nie strýko. Petrovi by sa totiž ťažko vysvetľovalo, že Simon si niekedy zabudne peniaze na lístok alebo sa zarozpráva s neznámymi ľuďmi. Mona dokonca odmietla pomenovať po ňom nášho syna za to, aký je nevyspytateľný. A hoci brat zastáva najprestížnejšiu pozíciu, akú si mladý kňaz môže želať – je diplomatom Štátneho sekretariátu Svätej stolice, elity našej katolíckej byrokracie –, v skutočnosti potrebuje vykonávať manuálnu robotu tak často, ako sa dá. Podľa vzoru mužov z matkinej strany je Simon rímskokatolíckym kňazom, teda sa nikdy nemôže oženiť ani mať deti. Mona, nech jej Boh žehná, chcela, aby sa náš syn podal na svojho spoľahlivého, mierneho a spokojného otca. Preto sme pri vyberaní mena našli kompromis: keď v evanjeliách príde Ježiš za rybárom menom Šimon, nazve ho Petrom.

Vyberiem mobilný telefón a pošlem Simonovi správu: Už si pri nás?, kým Peter skúma obsah Heleninej panvice.

„Hejk je ryba,“ zvolá z mosta do prosta. Prechádza fázou zatrieďovania. A neznáša ryby.

„Simon ho zbožňuje,“ oznámim mu. „Jedli sme ho ako deti.“ Keď sme mávali toto jedlo, bývala v ňom treska, nie hejk. Lenže z jediného kňazského platu si na rybom trhu nemôžete vyskakovať. Okrem toho, ako mi pri plánovaní týchto jedál Mona často pripomínala, brat – ktorý je o hlavu vyšší od každého iného kňaza medzi týmito stenami – zje za dvoch dospelých mužov.

V poslednom čase myslievam na Monu častejšie ako kedysi. Ani čoby so sebou bratov príchod niesol tieň manželkinho odchodu. Sú magnetickými pólmi môjho života, jeden nemôže existovať bez druhého. S Monou sme sa poznali od detských liet medzi vatikánskymi múrmi, a keď sme sa po rokoch stretli v Ríme, vyzeralo to ako Božie znamenie. Lenže sme sa museli poponáhľať, lebo kňazi východného obradu sa smú oženiť iba pred vysvätením, po ňom už nie, a z dnešného pohľadu Mona asi potrebovala viac času. Manželky to vo Vatikáne nemajú ľahké. Manželky kňazov už vonkoncom. Mona pracovala na plný úväzok takmer až do dňa, keď priviedla na svet nášho modrookého chlapca, ktorý jedol ako žralok a sotva zažmúril oka. Kŕmila ho tak často, že som neraz nachádzal prázdnu chladničku preto, lebo si dopĺňala živiny.

Až neskôr som začal lepšie chápať. Chladnička bola prázdna, lebo Mona prestala chodiť do obchodu. Nevšimol som si to, pretože okrem toho prestala aj pravidelne jesť. Menej sa modlila. Menej spievala Petrovi. Až raz, tri týždne pred jeho prvými narodeninami, zmizla. Pod šálkou zozadu skrinky som našiel fľaštičku s liekmi. Vatikánsky štátny lekár nám povedal, že trpela depresiami a chcela sa z nich dostať sama. Vraj sa nemáme vzdávať nádeje. Tak sme s Petrom čakali, kedy sa Mona vráti. Čakali a čakali.

Dnes by som odprisahal, že sa na ňu pamätá. No tie spomienky sú poskladané iba z fotografií, ktoré videl u nás v byte. Prifarbuje si ich drobnosťami z televíznych seriálov a reklám v časopisoch. Zatiaľ nezaregistroval, že grécke katolíčky nenosia parfum ani si nemaľujú pery. Celá cirkev v jeho očiach, žiaľ, vyzerá dosť rímskokatolícky: keď na mňa pozrie, vidí osamelého kňaza žijúceho v celibáte. Svoju rozporuplnú identitu má ešte len odhaliť. Matku však ustavične zmieňuje v modlitbách a od ľudí viem, že Ján Pavol sa správal podobne, keď v útlom veku prišiel o mamu. Tá myšlienka ma upokojuje.

Napokon zazvoní telefón. Helena sa usmeje, rýchlo prijímam hovor.

„Prosím?“

Peter ma napäto sleduje.

Očakávam, že začujem zvuky metra, ba horšie, letiska. Nič z toho však nepočuť. Iba slabučký hlas na druhom konci. Vzdialený hlas.

„Simčo?“ opýtam sa. „Si to ty?“

Asi ma nepočuje. Je zlý príjem. Beriem to ako znamenie, že je bližšie, než som si myslel. Na vatikánskej pôde ťažko nájsť dobrý signál.

„Alex,“ ozve sa v slúchadle.

„Áno?“

Opäť čosi povie, cez praskanie nerozumieť ani slovo. Vravím si, že si možno urobil zachádzku cez Vatikánske múzeá, aby navštívil Uga Nogaru, ktorý horúčkovito dokončuje prípravy na otvorenie svojej veľkej výstavy. Petrovi by som to nikdy nepovedal, ale to je celý Simon – po ceste k nám dakoho stretol a zdržal sa s ním.

„Simčo,“ zopakujem. „Si v múzeu?“

Pri stole ide Petra rozdrapiť od napätia. „Je s pánom Nogarom?“ šeptom sa spýta Heleny.

Na opačnom konci linky sa však čosi zmení. Akoby v slúchadle šumel vietor. Simon je vonku. A vonku, prinajmenšom tu v Ríme, zúri búrka.

Vtom sa signál zlepší.

„Alex, musíš prísť po mňa.“

Z jeho hlasu ma nepríjemne zamrazí.

„Čo sa deje?“ opýtam sa.

„Som v Castel Gandolfo. V záhradách.“

„Nerozumiem,“ odvetím. „Prečo si tam?“

Opäť sa rozfúka, v slúchadle počuť čudné zvuky. Akoby brat vzlykal.

„Prosím, Alex,“ nalieha. „Príď. Som pri východnej bráne za vilou. Musíš sem doraziť skôr než polícia.“

Syn na mňa nehybne zíza. Vidím, ako mu z kolien skĺzne papierová servítka a zaplachtí ako pápežova čiapka vo vetre. Aj Helena sa díva.

„Ostaň, kde si,“ prikážem Simonovi. Odvrátim sa, aby Peter nevidel, čo sa mi istotne zračí v očiach. Pretože počujem v bratovom hlase, čo som dosiaľ nikdy nepočul. Strach.

DRUHÁ KAPITOLA

Šoférujem do Castel Gandolfo v zúrivej búrke postupujúcej na sever. Husto leje, kvapky odskakujú od dlažby ako blchy. Keď vchádzam na diaľnicu, nemám už pred sebou čelné sklo, ale skôr bubnovú blanu. Autá okolo mňa spomaľujú a zastavujú pri krajnici. Ako postupne miznú súhvezdia červených svetiel, v myšlienkach sa obraciam k bratovi.

Keď bol Simon malý, patril k tým chlapcom, čo sú schopní v búrke liezť na strom po zatúlanú mačku. Raz v noci na pláži v Kampánii som bol svedkom, ako pláva do húfu medúz, aby z neho zachránil dievča, ktoré odniesol prúd. Ten istý rok v zime – mal som jedenásť, brat o štyri roky viac – som za ním šiel do sakristie v Svätopeterskej bazilike, kde slúžil ako miništrant. Mal ma vziať do mesta k holičovi, ale keď sme vychádzali z baziliky, cez okno, šesťdesiat metrov nad nami, vletel pod kupolu vták a s trepotom krídel si sadol na balkón. Simona čosi nútilo ísť sa naň pozrieť, nuž sme vybehli tých šesť miliónov schodov až k mramorovej rímse. Opisovala kruh nad oltárom, od prázdna nás delilo iba zábradlie. Na ňom sedela holubica, metala sa dokola a vykašliavala krv. Simon k nej podišiel a vzal ju do rúk. Vtedy ktosi zakričal: Stáť! Už ani krok!

Na protiľahlej strane sa o zábradlie opieral akýsi muž. Hľadel na nás krvou podliatymi očami. Simon sa rozbehol k nemu.

Nie, signore, volal. Nerobte to! Muž prehodil nohu cez zábradlie. Signore!

Ani keby bol Boh dal Simonovi krídla, nebol by sa k nemu brat dostal včas. Muž sa naklonil a pustil. Sledovali sme ho padať bazilikou ako špendlík. Počul som, ako sprievodca kdesi pod nami hovorí o bronze ukradnutom z Panteónu, a muž stále padal, menší než mihalnica. Napokon sa ozval výkrik a rozprskla sa krv. Sadol som si. Podlomili sa mi kolená. Nepamätám sa, že by som sa pohol, kým ma Simon neprišiel zdvihnúť.

Za celý život som nepochopil, prečo vtedy Boh vpustil toho vtáka cez okno. Možno chcel naučiť Simona, aké to je, keď mu niečo prekĺzne medzi prstami. Asi sa tá príučka už nedala ďalej odkladať, lebo hneď na ďalší rok nám zomrel otec. No posledné, na čo si z toho dňa spomínam, než dozorci vyhnali všetkých z kostola, je Simon, znehybnený na rímse s natiahnutými rukami, akoby sa opäť pokúšal vypustiť toho vtáka do vetra. Ani čo by to bolo také ľahké ako položiť vázu späť na policu.

V ten deň kňazi znovu vysvätili baziliku, tak ako vždy, keď nejaký pútnik skočí. Lenže dieťa sa znovu vysvätiť nedá. Asi o dva týždne zbormajster vlepil jednému z chlapcov za to, že spieva falošne, a Simon vyskočil z radu a vrátil mu to. Tri dni sa neskúšalo, kým rodičia dolovali zo Simona ospravedlnenie. Celý život mal poslušnosť vpísanú v duši. Teraz tvrdil, že radšej odíde, akoby sa mal ospravedlniť. Niekde tam sú, podľa mňa, položené základy toho, akí muži z nás vyrástli. Všetko, čo viem o bratovi, jednoznačne vychádza z toho bodu.

Taliansko prežívalo náročné desaťročie, odkedy Simon nastúpil na vysokú školu po začiatok jeho diplomatickej kariéry. Bombové útoky a vraždy z nášho detstva v podstate ustali, no Rímom otriasali mohutné demonštrácie proti márnotratnej vláde, ktorú rozkladala jej vlastná skorumpovanosť. Na univerzite chodil Simon protestovať so študentmi. V seminári zo solidarity pochodoval s robotníkmi. Keď nastúpil do diplomatických služieb, myslel som si, že tie časy sú za nami. Potom, po troch rokoch, v máji dvetisícjeden sa Ján Pavol rozhodol vycestovať do Grécka.

Po trinástich storočiach mal pápež prvý raz navštíviť našu vlasť a naši spoluobčania z toho neboli nadšení. Takmer všetci Gréci vyznávajú pravoslávnu vieru a Ján Pavol chcel ukončiť schizmu rozdeľujúcu naše cirkvi. Simon sa na to išiel pozrieť. Lenže nenávisť je čosi, čo brat nikdy nepochopil. Po otcovi zdedil takpovediac protestantskú imunitu voči verdiktu dejín. Pravoslávni obviňujú katolíkov, že s nimi zle zaobchádzali v každom väčšom konflikte od krížových výprav po druhú svetovú vojnu. Vinia ich, že lákajú pravoslávnych od cirkvi ich otcov k novej, kríženej forme katolicizmu. Už len existenciu gréckokatolíckej viery pokladajú niektorí pravoslávni za provokáciu, no Simonovi nešlo do hlavy, prečo sa k nemu jeho vlastný brat, gréckokatolícky kňaz, nepripojí na výlet do Atén.

Prvé rozbroje prišli ešte skôr než Simon. Len čo sa rozchýrilo, že Ján Pavol sa má dotknúť helénskej pôdy, grécke pravoslávne kláštory začali vyzváňať na pohreb. Stovky pravoslávnych vyrazili skandovať do ulíc s transparentmi „Veľkacír“ a „Dvojrohý netvor z Ríma“. V novinách sa vyrojili reportáže o svätých ikonách, ktoré začali krvácať. Vláda vyhlásila deň štátneho smútku. Simon si dohodol nocľah na fare gréckokatolíckeho kostola, kde kedysi slúžil náš otec, no pri príchode zistil, že pravoslávni vzbúrenci sprejom pomaľovali dvere. Polícia mu vraj nebola nápomocná. Brat sa konečne zvítal s nebožiatkom, na ktorého celoživotné ochraňovanie bol od narodenia predurčený.

Vtedy v noci sa skupinka najortodoxnejších vlámala do kostola a narušila liturgiu. Dopustili sa však veľkej chyby, keď z kňaza farnosti strhli rúcho a pošliapali oltárnu plachtu.

Brat má necelé dva metre. Povinnosť pomáhať slabým a bezmocným v ňom ešte znásobuje vedomie, že je väčší a silnejší než ktokoľvek, koho stretne. Simon si matne vybavuje, že v úsilí zachrániť gréckokatolíckeho kňaza nevdojak zhodil zo schodov do kazateľnice niekoho z pravoslávnych. Muž tvrdí, že ho Simon sotil náročky. Podľa gréckej polície mu zlomil ruku. Simona zatkli. Jeho nový zamestnávateľ, Štátny sekretariát Svätej stolice, musel vyjednať jeho okamžité prepustenie do Ríma. Preto Simon nevidel na vlastné oči, ako sa Ján Pavol, oveľa úspešnejšie, vyrovnal s tou istou nevraživosťou.

Grécki pravoslávni biskupi Jána Pavla teatrálne odignorovali. Nesťažoval sa. Urazili ho. Nebránil sa. Požadovali ospravedlnenie za hriechy katolíkov spred mnohých storočí. A Ján Pavol, hovoriaci za miliardu živých a bezpočet mŕtvych katolíkov, sa ospravedlnil. Pravoslávnych to tak ohromilo, že súhlasili s niečím, čo dovtedy odmietali: spoločne sa s ním pomodlili.

Vždy som dúfal, že aténske vystúpenie Jána Pavla bude Simonovi vzorom. Ďalším poučením zoslaným z nebies. Odvtedy bol Simon ako vymenený. Dokola si to opakujem, rútiac sa v aute na juh od Ríma do stredu búrky.

V diaľke predo mnou sa vynorí Castel Gandolfo. Tróni na vyvýšenine, obkolesený čudesnou prériou golfových ihrísk a autobazárov, ktoré sa rozprestierajú na juh od rímskych predmestí. Pred dvetisíc rokmi sa sem cisári chodievali hrávať. Pápeži tu trávia leto iba niekoľko storočí, ale to stačí, aby sa ten kúsok pôdy dal pokladať za územie nášho štátu.

Obídem pahorok a na jeho úpätí zbadám policajné auto – karabinieri zo stanice za štátnou hranicou sa, pofajčievajúc, ukrývajú pred neutíchajúcou búrkou. No tam, kam idem, talianske zákony neplatia. V bičujúcom daždi nevidieť ani náznak vatikánskej polície, z čoho sa mi aspoň trochu uľaví na prsiach.

Zaparkujem svoj fiat pri jazere Albano, a než vystúpim do dažďa, vyťukám číslo v telefóne. Po piatom zazvonení sa ozve mrzutý hlas.

„Pronto.“

„Malý Guido?“ spýtam sa. Zachrochtá. „Kto volá?“

„Alex Andreou.“

Guido Canali je môj starý kamarát z detstva, syn vatikánskeho opravára turbín. V krajine, kde jedinou kvalifikáciou na získanie väčšiny zamestnaní je pokrvná spriaznenosť s niekým, kto tam už pracuje, si Guido zatiaľ nenašiel lepšiu robotu než kydanie hnoja v pontifikálnom kravíne na tomto vŕšku. Vždy sa mu zíde nejaká tá výpomoc. A hoci nie je náhoda, že sa už naše cesty nepretínajú, teraz by som ja niečo potreboval od neho.

„Už nie som ,malý‘ Guido,“ oznámi mi. „Otec vlani zomrel.“

„To ma mrzí.“

„Aspoň niekoho. Čomu vďačím za tento telefonát?“

„Som v meste a potrebujem službičku. Otvoril by si mi bránu?“ Podľa prekvapeného tónu zrejme o Simonovi nemá tušenia. To je ďalšie plus. Zjednám s ním cenu: dve vstupenky na blížiacu sa výstavu, lebo Guido vie, že ich môžem zohnať cez strýka Lucia. Aj najpyšnejší leňochod v krajine chce vidieť, čo sa podarilo môjmu priateľovi Ugovi. Keď zložím, vydám sa po tmavom chodníčku hore brehom na dohovorené miesto, kde vietor zosilnie a ja v tom zvuku rozpoznám šum, ktorý som počul pri rozhovore so Simonom.

Prekvapí ma – a sprvu aj poteší –, že nevidím nijaké známky nešťastia. Vždy, keď som v minulosti prišiel po brata na políciu, bolo okolo toho veľa rozruchu. Tentoraz nikde niet ani dedinčanov bivakujúcich na námestí, ani vatikánskych zamestnancov pochodujúcich za vyššie mzdy. Pápežov letný palác na severnom konci dediny vyzerá opustene. Navrchu z neho vyrastajú dve kupoly Vatikánskeho observatória ako hrče na hlavách kreslených postavičiek, ktoré Peter sleduje v televízii. Nič tu nechýba. Akoby tu nikto ani nežil.

Súkromným chodníkom sa od paláca dostanem k pápežským záhradám a pri bráne zazriem svätojánske svetielko zapálenej cigarety v čiernej pästi.

„Guido?“

„Bohovský čas na návštevu,“ zahundre cigareta, potom spadne do mláky a zhasne. „Poď za mnou.“

Keď si privyknem na tmu, všimnem si, že vyzerá presne ako jeho zosnulý otec: tvár mopslíka, široký chrobáčí chrbát. Manuálna robota z neho urobila chlapa. Vatikán je plný zamestnancov na vykonávanie bežných prác, ktorých so Simonom poznáme už od detstva, iba z nás jediných sa stali kňazi. V našom kastovom systéme muži hrdo preberajú miesta po otcoch a starých otcoch, či už ide o leštenie dlážky alebo opravovanie nábytku. Napriek tomu sa im akiste ťažko prizerá, ako vysoko postúpili ich kamaráti z detstva, a v Guidovom hlase počujem známy tón, keď otvorí kovovú zámku, ukáže na svoju dodávku a povie: „Nastúpte si, otče.“

Brány sú tu na to, aby sa dnu nedostal plebs, živé ploty, aby sem neprenikol ani jeho pohľad. Po oboch stranách pozemku leží talianska dedina, hoci sami by ste na to neprišli. Takmer kilometer dlhý úsek na spádnici vrchu je pápežovou súkromnou krajinou zázrakov. Jeho majetok v Castel Gandolfo je rozľahlejší než celý Vatikán, no nik tu nebýva, iba niekoľko záhradníkov, robotníkov a starý jezuitský astronóm, ktorý cez deň spí. Skutočnými obyvateľmi sú ovocné stromy v obrovských kvetináčoch, píniové aleje, niekoľkoárové záhony a mramorové sochy, ktoré tu po sebe zanechali pohanskí cisári a teraz Jánovi Pavlovi pri prechádzkach v záhrade vyludzujú úsmev na tvári. Odtiaľto zvrchu je výhľad od jazera až k moru. Cestou v aute po nevydláždenej záhradnej ceste nezahliadneme živú dušu.

„Kam chceš ísť?“ opýta sa Guido.

„Vysaď ma niekde v záhrade.“ Zdvihne obočie. „V tomto počasí?“

Búrka besnie. Guido, zaujatý zvláštnosťou mojej žiadosti, zapne krátkovlnné rádio, či nenaladí nejaké správy. Ale aj to mlčí.

„Frajerka pracuje tam,“ povie mi a ukáže prstom z volantu.

„V olivových hájoch.“

Nič nevravím. Chodievam sem s novicmi zo svojho starého seminára na prehliadky, takže cez deň by som sa tu vyznal lepšie. No takto v tme a hustom daždi rozoznám iba pás cesty osvietený reflektormi. Blížime sa k záhradám a nevidieť nijaké dodávky, nijaké policajné autá, nijakých záhradníkov, čo by v lejaku pobehovali so zažatými baterkami.

„Mám z nej hlavu ako melón,“ sťažuje sa Guido, krútiac hlavou. „Ale poviem ti, Alex, tá jej riť.“ Zahvízda.

Čím hlbšie vchádzame do tieňov, tým väčšmi sa vo mne zosilňuje tušenie, že sa stalo niečo hrozné. Simon je v tomto daždi iste sám. Prvý raz sa zamyslím nad možnosťou, že je zranený. Že došlo k nejakej nehode. Po telefóne však nespomínal políciu ani sanitku. V hlave si opakujem celý náš rozhovor, rozmýšľajúc, či som niečo nepochopil nesprávne.

Guido preletí dodávkou cez záhrady a zastaví pri čistinke.

„To stačí,“ poviem. „Tu vystúpim.“ Guide sa poobzerá. „Tu?“

Otváram dvere.

„Nezabudni, na čom sme sa dohodli, Alex,“ zakričí za mnou.

„Dve vstupenky na vernisáž.“

Nie som v stave odpovedať mu. Len čo odíde, vyberiem telefón a zavolám Simonovi. Neverím, že sa s ním spojím, je tu mizerný signál. Vtom však začujem, ako niekde krátko zazvoní iný mobilný telefón.

Zamierim k zvuku a lúčom baterky prečesávam okolie. Svah vytvarovali do obrovského schodiska, tri terasovité bloky jeden za druhým klesajú k vzdialenému moru. Na každom centimetri rastú kvety usporiadané do kruhov v osemuholníkoch a vo štvorcoch, ani jeden lupienok neleží nakrivo. Vytvára to dojem nekonečna. Prebúdza sa vo mne zvieravá úzkosť.

Chystám sa do vetra zavolať Simonovo meno, keď pred sebou čosi zbadám. Odtiaľto z najvyššej terasy vidím plot. Východný okraj pápežovho pozemku. Priamo pred bránou lúčom svetla zavadím o niečo tmavé. O postavu v čiernom.

Rozbehnem sa k nej, lem rúcha mi vlaje vo vetre. Zem je nerovná. Ležia na nej povyvracané kusy bahnitej hliny s koreňmi trávy vytŕčajúcimi ako pavúčie nohy.

„Simon!“ skríknem. „Žiješ?“ Neodpovedá. Vôbec sa nehýbe.

Potkýnam sa k nemu, na klzkom blate ťažko držím rovnováhu.

Vzdialenosť medzi nami sa zmenšuje. Ale Simon nič nevraví.

Dobehnem k nemu. K bratovi. Položím naňho ruky a spýtam sa ho: „Žiješ? Povedz mi, že ti nič nie je.“

Je premočený a bledý. Vlasy mu splývajú s čelom ako maľovanej bábike. Čierna sutana sa mu lepí na povrazy svalov ako srsť na tele dostihového koňa. Sutana je staromódne rúcho, ktoré kedysi nosievali všetci rímski kňazi, než prišli do módy čierne nohavice a čierne saká. V tme dodáva zhrbenému bratovi takmer mátožný zjav.

„Čo sa deje?“ spýtam sa ho, lebo mi ešte vždy neodpovedal.

V očiach má zastretý, neprítomný výraz. Hľadí na čosi na zemi. Je to greca, ktorej dala meno podobnosť s rúchom gréckych kňazov. Pod ňou kôpka čohosi.

Predstavoval som si, že uvidím všeličo, ale toto nie. Spod grecy vytŕčajú nohy.

„Panebože,“ šepnem. „Kto je to?“

Brat prehovorí zlomeným hlasom: „Mohol som ho zachrániť.“

„Simon, nerozumiem ti. Povedz mi, čo sa stalo!“

Oči mi padnú na obuv mŕtveho. Jednu podrážku má deravú. Ozýva sa vo mne dotieravé tušenie, akoby mi niekto škrabal nechtom v myšlienkach. Na vysoký plot, oddeľujúci pápežov majetok od štátnej hranice, privialo akési papiere a dážď nimi obalil kovové oká.

„Volal mi,“ zamrmle Simon. „Vedel som, že mu niečo hrozí. Prišiel som čo najrýchlejšie, ako sa dalo.“

„Kto ti volal?“

Pomaly mi začína dochádzať zmysel jeho slov. Už viem, čo vyvolalo to dotieravé tušenie. Diera v topánke je mi povedomá.

Ustúpim dozadu. Zovrie mi žalúdok. Skrútim prsty.

„Ako...?“ vyhabkám.

Odrazu sa k nám zo záhradnej cesty začnú blížiť svetlá. Idú v pároch, malé ako hrášky. Po chvíli sa zmenia na reflektory policajných áut.

Vatikánski žandári.

Kľaknem si s roztrasenými rukami. Na zemi vedľa tela leží otvorený kufrík. Vietor naďalej fúka do papierov v ňom.

Žandári sa rozbehnú k nám a štekajú na nás, aby sme odstúpili od tela. Lenže namiesto toho sa načiahnem a urobím, čo mi navráva každý inštinkt v tele. Musím sa pozrieť.

Keď odhrniem Simonovu grecu, mŕtvola na mňa vypleští oči. Má vykrivené ústa. Jazyk jej vydúva líce. Priateľovi skrivila tvár bezduchá grimasa. Z čiernej diery na spánku vyčnieva ružový kúsok mäsa.

Oblaky hustnú. Simon ma rukou na pleci ťahá dozadu. Odstúp, káže mi.

Ale neviem od mŕtvoly odtrhnúť oči. Všimnem si, že má vyvrátené vrecká na nohaviciach. Na zápästí svieti pás neopálenej kože, kde bývali hodinky.

„Odstúpte, otče,“ osloví ma žandár. Napokon sa obrátim.

Tvár má ako koženú rukavicu. Podľa pichľavých očí a snehobielych vlasov v ňom spoznávam inšpektora Cibina, náčelníka vatikánskej polície. Muža, ktorý beháva pri papamobile.

„Ktorý z vás je otec Andreou?“ opýta sa.

Simon urobí krok dopredu a odpovie: „To sme obaja. Ale ja som vám volal.“

Cibin ukáže na jedného zo svojich mužov. „Choďte za zvláštnym agentom Spinellim. Porozprávajte mu všetko, čo ste videli.“

Simon ho poslúchne. Vytiahne si z vrecka grecy peňaženku, telefón a pas, no telo nechá prikryté. Než sa vydá k autu, povie inšpektorovi: „Tento muž nemá nijakého príbuzného. Záleží mi na tom, aby ho riadne pochovali.“

Cibin naňho zažmúri. Je to zvláštna veta. No z kňazových úst ju prijme.

„Otče,“ prihovorí sa mu, „vy ste ho poznali?“

Môj brat odvetí slabým hlasom: „Boli sme priatelia. Volal sa Ugolino Nogara.“

TRETIA KAPITOLA

Keď žandár odvedie Simona obďaleč, aby sa ho povypytoval, sledujem, ako jeho kolegovia ohraničujú čistinku páskou. Jeden z nich si obzerá dvaapolmetrový plot pri verejnej ceste a pokúša sa prísť na to, ako sa niekomu zvonka podarilo dostať do záhrady. Ďalší hľadí na bezpečnostnú kameru vo výške. Žandári poväčšine bývali v inom živote štátnymi policajtmi. V Ríme. Zaznamenajú, že Ugo nemá hodinky, že mu zmizla peňaženka a niekto mu násilím otvoril kufrík. Napriek tomu vytrvalo skúmajú všetky detaily, akoby im čosi nesedelo.

V týchto vrchoch ľudia zbožňujú Svätého Otca z hĺbky duše. Miestni si rozprávajú historky, ako im pápež zaklopal na dvere a zisťoval, či má každá rodina v meste čo do úst. Mnohých pamätníkov pokrstili na pamiatku pápeža Pia, ktorý cez vojnu chránil ich rodiny. Nie múry, ale dedinčania strážia toto miesto. Krádež je tu čosi neslýchané.

„Zbraň!“ zvolá jeden zo strážnikov.

Stojí pri ústí tunela, obrovského podchodu, ktorý postavili pre jedného z rímskych cisárov, aby sa mal kde poobede tárať. Ďalší dvaja žandári, sprevádzaní dvojicou záhradníkov, pribehnú k otvoru. Počuť fučanie od námahy. Čosi veľké sa prevrhne. Čokoľvek však policajti našli, nie je to zbraň, ktorú hľadali.

„Falošný poplach!“ oznámi jeden z nich.

Šklbe mi hrudníkom. Zatvorím oči. Zaplaví ma vlna citu. Nevidím mŕtvolu prvý raz. Do nemocnice, kde Mona pracovala ako zdravotná sestra, som chodil utešovať zomierajúcich. Dávať posledné pomazanie chorým. Podávať viatikum. Napriek tomu len s ťažkosťami potláčam nápor silných pocitov.

Príde ku mne žandár a odfotografuje si stopy v blate. Záhrada je už plná policajtov. Zrakom sa vrátim k Ugovi.

Prečo sa mi tak pevne usídlil v srdci? Jeho výstava ho, teraz už posmrtne, preslávi po celom Ríme a ja budem môcť povedať, že som s ňou takisto pomohol. No najväčšmi ma dojímajú zranenia, čo si odniesol z tejto bitky. Okuliare, ktoré si nemal kedy opraviť. Deravé topánky. Neistota, ktorá sa vyparila, len čo sa rozhovoril o svojom veľkom projekte. Ešte aj jeho neurotický a nevyliečiteľný alkoholizmus. Nič iné na tomto svete preňho nemalo zmysel, len výstava, venoval jej každú bdelú myšlienku. Žil iba kvôli jej budúcnosti. Uvedomujem si, že to je príčinou mojich pocitov. Ugo bol otcom tej výstavy.

Vráti sa ku mne Simon so žandárom, ktorý ho vypočúval. Brat má prázdny pohľad vo vlhkých očiach. Čakám, čo povie. Namiesto toho prehovorí strážnik.

„Môžete odísť,“ prepustí nás. „Obaja.“

Lenže práve prinášajú vak na mŕtveho. Ani jeden z nás sa nehýbe. Dvaja žandári naň položia Ugovo telo a zabalia ho doň. Zapínanie zipsu znie, akoby sa trhal zamat. Odchádzajú s ním preč, keď Simon skríkne: „Stojte!“

Muži sa obrátia.

Simon so zdvihnutou rukou začne: „Ó, Pane, nakloň sluch.“ Žandári spustia vak. Každý, kto ho počuje – každý policajt, každý záhradník, každý muž z každej kasty –, si zloží klobúk z hlavy.

„Pokorne Ťa žiadam,“ pokračuje Simon, „aby si prejavil milosrdenstvo duši Tvojho služobníka Ugolina Nogaru, ktorého si povolal z tohto sveta do ríše pokoja a svetla. Dovoľ mu pridať sa k Tvojim svätým. Skrze Krista, nášho Pána. Amen.“

V srdci dodám dve slová po grécky, najvýstižnejšiu a najsilnejšiu zo všetkých kresťanských modlitieb.

Kyrie eleison. Bože, zmiluj sa.

Klobúky sa vrátia na hlavy. Vak opäť stúpa. Pokračuje v ceste, nech už ide kamkoľvek.

V hrudi sa mi rozľahne bolestivá prázdnota. Ugo Nogara je mŕtvy.

Keď prídeme k fiatu, Simon otvorí priehradku spolujazdca a prešmátra ju prstami. Slabým hlasom sa opýta: „Kde mám škatuľku?“

„Vyhodil som ju.“

Z displeja svojho telefónu sa dozviem, že mi dva razy volala sestra Helena. Peter sa určite ide pominúť od strachu. No s tunajším signálom sa im nedovolám.

Simon sa nervózne poškriabe na šiji.

„Len čo sa vrátime, zoženiem ti cigarety,“ ubezpečím ho. „Čo sa tam stalo?“

Kútikom úst vydýchne neviditeľný kúdol dymu. Zbadám, že pravou rukou si stíska pravé stehno.

„Zranil si sa?“ spýtam sa.

Pokrúti hlavou, ale zahniezdi sa, aby sa mu pohodlnejšie sedelo. Ľavou rukou si siahne do druhého rukáva sutany a zaloví vo francúzskej manžete, ktoré kňazi používajú namiesto vreciek. Opäť hľadá cigarety.

Zapálim motor. Keď sa fiat preberie k životu, predkloním sa a pobozkám krucifix, ktorý mi kedysi dávno Mona zavesila na spätné zrkadlo. „Čoskoro budeme doma,“ vravím. „Až sa budeš cítiť na rozhovor, daj mi vedieť.“

Prikývne, ale mlčí. Klopká si prstami o pery a hľadí na čistinku, kde Ugo prišiel o život.

Dorazili by sme do Ríma skôr, aj keby sme išli na slonoch cez Alpy. Starý fiat po otcovi ide už len na jeden valec z pôvodných dvoch. Dnes sa vyrábajú kosačky s väčšou konskou silou. Ručička autorádia zahrdzavela na frekvencii 105 FM, čo je Vatikánsky rozhlas, práve vysielajúci odriekavanie ruženca. Simon zvesí krucifix zo zrkadla a začne v prstoch mrviť kovové články retiazky ako koráliky na šnúrke. Hlas v rádiu hovorí: „Pilát Pontský, aby uspokojil zhromaždených, dal Ježiša zbičovať a pribiť na kríž.“ Tieto slová vyústia do zvyčajných modlitieb – Otčenáš, desať Zdravasov, Buď sláva –, pri ktorých sa Simon zahĺbi do rozjímania.

„Prečo by ho niekto chcel okradnúť?“ spýtam sa do neznesiteľného ticha.

Ugo nemal takmer nič cenné, čo by sa oplatilo vziať. Nosil lacné hodinky. Za obsah peňaženky by sa sotva dostal vlakom späť do Ríma.

„Neviem,“ odvetí Simon.

Jediný raz som videl Uga s väčším zväzkom bankoviek, keď si po služobnej ceste na letisku vymieňal peniaze.

„Išli ste jedným lietadlom?“ vyzvedám. Obaja pracovali v Turecku.

„Nie,“ odvetí Simon. „Odcestoval pred dvoma dňami.“

„Čo tu robil?“

Brat na mňa pozrie, akoby v prázdnych rečiach hľadal ukrytý zmysel.

„Pripravoval výstavu,“ povie.

„Prečo sa prechádzal v záhrade?“

„Neviem.“

Na talianskom území okolo pápežovho majetku je medzi týmito vrchmi rozsiata hŕstka múzeí a archeologických nálezísk. Možnože v niektorom z nich Ugro robil výskum alebo sa mal stretnúť s iným kurátorom. No vonkajšie náleziská pre búrku určite zavreli a Ugo bol nútený nájsť si úkryt.

„Niekde v pápežových záhradách stojí vila, však?“ mudrujem.

„Možno mal namierené tam.“

Simon prikývne. Hlas v rádiu rozpráva: „Uvili tŕňovú korunu, položili ju Ježišovi na hlavu a do pravej ruky mu dali palicu z tŕstia. Kľakali si pred ním a posmievali sa mu: ,Nech žije židovský kráľ!‘“ Začne sa ďalšie kolo modlitieb, Simon ich odriekava a na retiazke, ktorú žmolí medzi prstami, ostávajú kúsky zeme. Nikdy si nepotrpel na vzhľad, vždy však chodil umytý a upravený. Hľadí si na ruky pokryté pavučinou prasklín v zasychajúcom blate a na improvizovaný ruženec, zašpinený od hliny.

Spomeniem si, ako sme presne takto obaja sedeli v aute krátko po Petrovom narodení, keď som Simona viezol na letisko, odkiaľ sa mal vydať do svojho prvého zámorského pôsobiska. Počúvali sme rádio a sledovali lietadlá preháňajúce sa po oblohe ako anjeli s kondenzačnými čiarami. Brat veril, že diplomaciou koná Božie dielo, že za rokovacím stolom sa dá udusiť náboženská neznášanlivosť. Keď prijal miesto v zaostalom Bulharsku, kde sa ku katolíckej viere hlási menej než jeden človek zo sto, strýko Lucio zopäl ruky a povedal mu, že to už radšej mohol ísť do Izraela zastupovať bravčovú loby. Lenže traja zo štyroch Bulharov sú pravoslávni kresťania, a odkedy sa brat vrátil z Atén, vzal si do hlavy, že bude usilovať o opätovné spojenie dvoch najväčších cirkví na svete. Takýto idealizmus je Simonovým najpálčivejším hriechom. Kňazov v Štátnom sekretariáte povyšujú podľa poradovníka – na biskupa po desiatich rokoch, na arcibiskupa po dvadsiatich –, čím sa vysvetľuje, že v ňom pôsobí stopäťdesiat kardinálov. Lenže dobré úmysly človeku zväčša nezaistia postup. Ako ho Lucio varoval, maharadža si musí vybrať, či bude viesť národ alebo kydať hnoj po slonovi. V jeho prirovnaní sme ja, Mona a Peter tým slonom. Simon sa od nás musel odstrihnúť, skôr než by ho zmysel pre povinnosť spomalil v rozlete.

Potom ho však preložili do Turecka a Boh mu postavil do cesty nový cieľ na záchranu: Uga Nogaru. Stratenú ovečku. Krehkú dušu bojujúcu so svojím životným dielom. Preto si viem predstaviť, čo asi brat teraz cíti. Agóniu nie nepodobnú tomu, čo by som asi cítil ja, keby sa niečo stalo Petrovi.

„Ugo je na lepšom mieste,“ pripomeniem mu.

Toto presvedčenie pomohlo dvom chlapcom preniesť sa cez smrť rodičov. Po smrti prichádza ďalší život, po utrpení pokoj. Ugova smrť však bola pre Simona ešte príliš čerstvá. Nepreberá ruženec medzi prstami, zviera ho v dlani.

„Čo od teba žandár vyzvedal?“ spýtam sa ho.

Pod očami má vrásky. Neviem, či žmúri do diaľky alebo či niekoľkoročná služba na sekretariáte takto poznamenala muža, ktorý sotva oslávil tridsiatku.

„Pýtal sa na telefón,“ odvetí.

„Prečo?“

„Chcel vedieť, kedy presne mi Ugo volal.“

„A okrem toho?“

Hľadí na telefón v dlani. „Či som v záhrade nevidel niekoho iného.“

„A videl si?“

Tápe v tme. Nahmatá v nej jedinú odpoveď: „Nie.“

V hlave sa mi prepletajú rozličné myšlienky. Castel Gandolfo na jeseň stíchne. Pápež sa z letného sídla vracia do Vatikánu, preto odtiaľ žandári a Švajčiarska garda sťahujú svojich ľudí. Podvečer sa vyprázdnia turistické atrakcie, lebo posledný vlak do Ríma odchádza pred piatou, a ak sa tunajší vreckári aspoň trochu podobajú na našich, po odchode ľahkých obetí začnú byť agresívnejší. V hlave mi blysne strašidelná predstava, ako niektorý z nich naháňa Uga v daždi po prázdnom námestí.

„Cez cestu majú karabinieri stanicu,“ poviem. „Prečo Ugo nezavolal im?“

„Neviem.“

Možno im aj zatelefonoval, ale odmietli prekročiť vatikánsku hranicu. A ak Ugo vyťukal vatikánsku núdzovú linku stodvanásť, pochybujem, že sa im dovolal.

„Čo ti vravel v telefóne?“ spýtam sa.

Simon zdvihne ruku. „Prosím, Alex. Daj mi chvíľu.“

Uzavrie sa do seba, akoby preňho spomienka na telefonát bola priveľmi bolestivá. Akiste bol práve na ceste z letiska, keď mu zazvonil mobil. Možno povedal vodičovi, aby hneď skrútol volant, ale ani to nestačilo.

Spomínam si, ako bez váhania priletel domov, keď som mu zavolal, že ma opustila Mona. Zaprisahal sa, že pri mne bude tak dlho, kým sa opäť nezačnem cítiť ako človek. Trvalo to šesť týždňov. Lucio ho prosil, aby sa vrátil na veľvyslanectvo. Simon mi však namiesto toho pomáhal roznášať letáky po Ríme, obtelefonovávať príbuzných a priateľov a starať sa o Petra, kým som sa, utopený v sebaľútosti, túlal po meste a chodil na miesta, kde sa rodila moja láska k manželke. Neskôr, keď už bol opäť v Bulharsku, nám začalo chodiť množstvo obálok adresovaných Petrovi s fotografiami, ktoré Simon zhotovil v hlavnom meste: muž, ktorému vietor odfukuje príčesok; harmonikár s opicou; veverica pri hŕbe gaštanov. Peter si nimi oblepil izbu. Z čítania listov sa stal rituál, ktorý pre mňa a syna znamenal nový začiatok. Vtedy som pochopil, čo chcel Lucio povedať tým prirovnaním. Kým Simon šťukal spúšťou, nižšie postavení kňazi sa šplhali po rebríku. Napokon som mu oznámil, že sme sa s Petrom rozhodli prehodiť výhybku. Listov stačilo. Prosím.

Svetlá mesta začínajú farbiť dažďové kvapky. Simon behá očami po okolí, vstrebáva, čo vidí cez čelné sklo. Vyše mesiaca sa mu nenaskytol tento pohľad, vyše mesiaca nedýchal rímsky vzduch. Dnes sa mal vrátiť domov.

Ticho poviem: „Nevšimol si si, či boli všetky brány zamknuté?“ Zdá sa, že ma nepočuje.

Vatikánska budova, kde sme so Simonom vyrastali a kde doteraz bývam s Petrom, sa volá Belvedérsky palác, lebo v taliančine sa dá za palác označiť čokoľvek. Aj naša murovaná škatuľa na topánky,

ktorú dal pápež postaviť pred sto rokmi, keď ho prestalo baviť, ako sa mu po súkromnom schodisku premávajú domáce žienky a ich deti. Belvedere znamená pekný výhľad, ale ani ten nemáme, ak sa zaň neráta vatikánsky supermarket na jednej strane a vatikánske garážové parkovisko na druhej. Je to podnikový byt, nič viac.

Bývame na vrchnom poschodí oproti rehoľníkom svätého Jána z Boha, ktorí prevádzkujú Vatikánsku lekáreň na prízemí. Z niekoľkých okien vidieť zozadu príbytok Jána Pavla v Pápežskom paláci – čo je ozajstný palác podľa akýchkoľvek meradiel. Na malom zadnom dvore robí žandár to, na čo Boh stvoril vatikánskych žandárov: kontroluje parkovacie známky. Sme doma.

„Mám požiadať brata Fabiana, aby ti zohnal cigarety, ktoré sa dajú fajčiť?“ spýtam sa ho na schodoch.

Simonovi sa trasie ruka. „Nie, nebuď ho. Niekam som si ukryl železnú rezervu.“

Na schodoch minieme ďalšieho žandára, ktorému neunikne Simonov spľundrovaný zovňajšok. Z úcty však odvráti zrak.

Zastanem.

„Pán strážnik,“ vyhŕknem, zvrtnúc sa na opätku, „čo vás sem priviedlo?“

Pozrie na mňa zdola. Je to kadet, má detské oči.

„Ctihodní páni...“ V rukách húžve služobnú čiapku. „Došlo k incidentu.“

Simon sa zamračí. „K akému incidentu?“ Vtedy už utekám hore schodmi.

Mám otvorené dvere od bytu. V obývačke sa mi tisnú traja muži. Na dlážke v kuchyni leží prevrhnutá stolička. Okolo nej črepy a jedlo z rozbitého taniera.

„Kde je Peter?“ skríknem. „Kde mám syna?“

Muži sa obrátia. Sú to Milosrdní bratia od vedľa, ešte si ani nestihli z čiernych habitov vyzliecť biele laboratórne plášte po pracovnom dni v lekárni. Jeden z nich ukáže cez chodbu na spálne. Nič nevraví.

Strácam orientáciu. Na chodbe niekto zvalil nízku komodu. Drevenú dlážku pokrývajú rozsypané papiere. Hľadí na mňa otcova ikona Jezuliatka, nevinná a krehká. Pádom sa rozbil rám z červenej hliny. Spoza spálňových dverí počuť ženské vzlyky.

Sestra Helena.

Otvorím dvere spálne. Sú tam obaja, chúlia sa na posteli. Peter sedí žene na kolenách, chránený jej objatím ako v zámotku. Na posteli oproti nim, na ktorej v detstve spával Simon, si žandár robí poznámky.

„... asi trochu vyšší,“ hovorí Helena, „ale nevidela som ho dobre.“

Žandár náhle pozrie na Simona, obrovského a premočeného od búrky.

„Čo sa stalo?“ prihrmím dopredu. „Ublížili niekomu?“

„Babbo!“ zvolá Peter, vymaňuje sa sestre zo zovretia a kráča ku mne. Má ružovú a opuchnutú tvár. Len čo mi pristane v náručí, znovu sa rozplače.

„Och, vďakabohu,“ uľaví si sestra Helena, keď vstane, aby ma privítala.

Peter sa mi trasie v rukách. Hmatám po ňom, či nie je zranený.

„Nič mu nie je,“ šepne Helena.

„Čo sa tu stalo?“

Sestra Helena si rukou prikryje ústa. Ovisnú jej váčky pod očami. „Nejaký muž,“ povie. „Prišiel sem.“

„Čo? Kedy?“

„Boli sme v kuchyni. Večerali sme.“

„Nerozumiem. Ako sa dostal dnu?“

„Neviem. Počuli sme ho odo dverí. A zrazu bol dnu.“ Obrátim sa k žandárovi. „Lapili ste ho?“

„Nie. Ale zastavujeme každého, kto chce prekročiť hranicu.“ Priviniem si Petra bližšie. Strážnik na parkovisku teda nekontroloval známky.

„Čo chcel?“ opýtam sa ho.

„Práve to zisťujeme,“ odvetí žandár.

„Vykradli aj iné byty?“

„O nijakých nevieme.“

Nikdy som nepočul, že by v tejto budove došlo k vlámaniu. V našom Vatikánskom meste o drobných priestupkoch takmer nepočuť.

Peter mi oprie hlavu o krk a pošepne: „Musel som sa schovať do skrine.“

Pohladím ho po chrbte a spýtam sa Heleny: „Bol vám povedomý?“

Mestečko je malé. Helena býva v kláštore, ale my s Petrom poznáme takmer každého, kto sa zdržiava medzi hradbami.

„Vôbec som ho nevidela, otče,“ odpovie. „Tak hlasno búšil na dvere, že som vzala Petra zo stoličky a odniesla ho sem.“

Zháčim sa. „Búšil na dvere?“

„A kričal, myksľoval kľučkou. Ešte som mala Petra na rukách, keď vtrhol dnu. Iba zázrakom sme sa stihli dostať do spálne.“

Tlčie mi srdce. Obrátim sa k žandárovi. „Teda nešlo o vlámanie?“

„Nevieme, o čo išlo, otče.“

„Pokúsil sa vám ublížiť?“ spýtam sa Heleny.

„Zamkli sme dvere a ukryli sa v skrini.“

Sklopím zrak a vidím, ako syn hľadí na svojho bledého, od bahna zafŕkaného strýka. Obom sa v tvári zračí šok.

„Peter,“ poviem, hladkajúc ho po napätom chrbte, „to nič. Si v bezpečí. Nič zlé sa ti nestane.“

So Simonom zo seba nespúšťajú vyľakané pohľady. Jedny modré oči sa dívajú na druhé. Brat v nich má čosi zvieracie, a hoci sa to odjakživa usiluje zamaskovať, nedarí sa mu to.

„Helena,“ zopakujem šeptom, „pokúsil sa niekomu z vás ublížiť?“

„Nie. Nevšímal si nás. Počuli sme, ako tu chodí.“

„Čo robil?“

„Znelo to, akoby vošiel do vašej izby. Volal na vás po mene.“

Pritisnem si Petra bližšie, plecom mu zakrývam tvár. „Koho?“

„Vás a otca Simona.“

Zježia sa mi chlpy. Žandár na mňa hľadí, ako zareagujem.

„Otče,“ ozve sa, „vedeli by ste nám to nejako objasniť?“

„Nie. Isteže nie.“ Obrátim sa k bratovi. „Nevieš o niečom?“ Simon hľadí do prázdna. Povie iba: „Kedy sa to stalo?“ Rozpráva znepokojeným hlasom. Skrsne vo mne myšlienka, ktorá sa sprvu zdá nepravdepodobná, ale začne sa vo mne rozlievať ako atrament. Premýšľam, či by tento útok mohol mať niečo spoločné s tým, čo sa stalo Ugovi. Či ten, kto ho zabil, nemohol hneď potom prísť sem.

Z Castel Gandolfo je to sem tridsaťpäť kilometrov. Štyridsaťpäť minút cesty. Bolo by takmer nemožné, aby jeden človek stihol spáchať oba činy. A už vôbec neviem, aký by na to mal dôvod. Jediné, čo nás spájalo s Ugom, bola práca na výstave.

„Stalo sa to niekoľko minút po odchode otca Alexa,“ dodáva sestra Helena.

Simon ukáže na skriňu. „Ako dlho ste tam boli?“

„Megadlho,“ zvolá Peter významne. Konečne niekto vzal ohľad na to, čo zažil.

Brat však zablúdi pohľadom k oknu.

„Dlhšie než päť minút?“ spýtam sa, lebo tuším, čo chce Simon vedieť.

„Oveľa dlhšie.“

To znamená, že žandár nám nepovedal pravdu. Odo dverí tohto bytu sa dá za minútu dobehnúť k hranici. Dnes v noci pri bráne nikoho nedolapia.

Strážnik zavrie notes a vstane. „Sestra, dole na vás čaká auto.

Nemali by ste ísť sama pešo potme.“

„Ďakujem,“ povie Helena, „ale dnes ostanem tu. Kvôli tomu drobčekovi.“

Policajt otvorí dvere ešte väčšmi. „Predstavená vás očakáva. Na chodbe stojí vodič, aby vás odprevadil po schodoch.“

Sestra Helena je tvrdohlavá stará mníška, no pred Petrom sa s políciou hádať nebude. Pobozká ho na dobrú noc, a keď ho pohladí po líci, zachveje sa jej ruka.

„Potom vám zavolám,“ rozlúčim sa s ňou. „Mám ešte zopár otázok.“

Prikývne, no nič ďalšie už nepovie. Keď odíde, syn sa mi zahniezdi hlbšie do náruče. Ruky ma zaťaté do pästičiek a zviera nimi okraj futbalového dresu, ktorý nosí úplne všade. Červená látka je vpredu pokropená schnúcimi slzami. Držím ho na rukách a všimnem si truhlicu opretú o dvere skrine. Helena určite najprv zavrela, až potom zavolala žandárov. Zo strachu o Petrovu bezpečnosť ho v nej nechala. Môj syn teda sám tŕpol zavretý v tmavej skrini.

Cítiac na krku jeho dych, uvedomím si, že už mal byť pol hodiny v posteli. Únavou mi oťažieva v rukách. „Nechceš sa napiť?“ pošepnem mu do ucha.

Odnesiem ho do kuchyne, kde ukáže na rozbitý tanier na dlážke. „To ja,“ povie. „Nechcel som.“

Postavím prevrhnutú stoličku. Helena ho z nej asi prudko schmatla, všetkých dvadsať kíl živej váhy. Vezmem z police pomarančovú fantu, nápoj určený na zvláštne príležitosti. Peter si ju obľúbil, keď videl kardinála Ratzingera, ako ju pije v Cantine Tirolese. Ponad jeho hlavu ponorenú do pohára sa dívam na neporiadok na chodbe. Tiahne sa až do mojej spálne. Petrovu izbu nevítaný návštevník nevedno prečo obišiel. Potvrdzovalo by to Heleninu verziu toho, čo sa tu udialo.

„Je búrka,“ povie Peter a vynorí sa z oranžovej lagúny. Neprítomne prikývnem. Možno myslí na muža, čo je tam vonku,

na vlamača, ktorého ešte nelapili. Žandár sa vráti z obhliadky mojej spálne. Prejde popri synových dverách, zjaví sa Simon. Muž sa čosi spýta, ale brat odpovie: „Nie. Synovec si toho dnes už zažil dosť.“

„Babbo?“ ozve sa Peter. Obrátim sa. Dychtivo čaká.

„Áno?“

„Pýtal som sa, či sa vám v daždi pokazilo auto?“

Chvíľu mi trvá, kým pochopím. Zaujíma ho, prečo sme so Simonom prišli tak neskoro domov. Prečo boli s Helenou úplne sami, keď sem vtrhol ten chlap.

„Mali sme... defekt.“

Fiat sa kazí v jednom kuse. Peter je už pomaly odborník na kvapkajúci olej a chybné alternátory. Občas sa bojím, že sa z neho stáva chodiaca encyklopédia nešťastí.

„Dobre,“ odvetí a sleduje strýka, ako zatvára za žandárom dvere. Byt opäť patrí nám. Keď si Simon sadne k synovcovi, jeho výška chlapca upokojí, posunie sa na okraj stoličky ako motýľ slniaci sa na konáriku.

„Zajtra sa vrátia,“ vypadne zo Simona.

Prikývnem. Pred Petrom sa však nemôžeme zhovárať o tom, o čom by sme sa mali.

Brat hrabne veľkou labou synovcovi do vlasov a rozstrapatí mu ich. Zo sutany mu po celom byte odpadáva zaschnuté blato.

„Museli ste dvíhať auto?“ spýta sa Peter.

„Prosím?“

„Keď ste menili koleso,“ dodá chlapec. S bratom na seba pozrieme.

Simon si zahundre popod nos: „Použil som...“ Luskne prstami.

„Zdvihák?“

Prikývne a prudko vstane. „Počuj, Peter, musím sa ísť umyť, dobre?“ Potom na mňa fľochne so slovami: „Ubi dormiemus?“

Latinčina. Aby nám Peter nerozumel. Znamená to: Kde budeme spať?

Sme teda zajedno. Možno nebude bezpečné ostávať tu.

„Vo švajčiarskych kasárňach?“ navrhnem. Po byte Jána Pavla je to najbezpečnejšie miesto na svete.

Simon prikývne a odšuchce sa do kuchyne, silou-mocou tajac, že kríva.

Len čo odíde, prikážem Petrovi, aby si vzal najlepšiu pyžamu. Potom zapnem počítač a netrpezlivo čakám, kým starý procesor vyhľadá v mojej mailovej schránke Ugovo meno. Som ako na ihlách. Natŕčam uši, či z chodby niečo nezačujem.

Zjavia sa dve desiatky správ. Všetky z tohto leta. Posledná má dva týždne, to je ona. Znovu si ju prečítam a nechce sa mi veriť vlastným očiam. Asi som sa ešte nespamätal. Keď však začujem známe hrknutie pri zavretí vody v potrubí, vytlačím si ju, zložený papier zasuniem do sutany a idem za Simonom do spálne, kde som kedysi spával s Monou.

Zbadám ho, ako strká špinavú sutanu do vaku na bielizeň, na ktorý nám mama kedysi vyšila citát z knihy Genesis 1:4: Boh oddelil svetlo od tmy. Vyzerá ešte rozrušenejší. Až teraz si uvedomujem, že Petrovi naozaj niečo hrozilo. Že mu sestra Helena možno zachránila život.

„Kto to mohol urobiť?“ šepnem.

Simon mi vypáči zásuvku z komody, hľadajúc svoju núdzovú rezervu cigariet. Na tejto istej komode mával otec dva popolníky, lebo jeden mu nestačil. Fajčenie bývalo v krajine národnou kratochvíľou, kým ho Ján Pavol nezakázal. Brat nájde, čo hľadal, no netvári sa o nič veselšie. Zásuvka nechce zapadnúť späť do drážok, preto ňou myksľuje a celá komoda sa trasie.

„Prečo by si vybrali práve nás?“ spytujem sa.

Brat zhodí uterák a oblečie si spodky. Už vidím, prečo kríval: na jednej nohe mu sfialovela pokožka. Mal niečo pevne obviazané okolo stehna.

„Nič nehovor,“ zastaví ma, keď si všimne, kam pozerám.

Pri vstupe do sveta slávnostných recepcií a večerí so šiestimi chodmi majú členovia sekretariátu pocit, že zrádzajú ducha kňazského povolania. A tak sa vracajú k osvedčeným riešeniam. Jedni sa bičujú. Iní nosia drapľavé košele alebo reťaze. Ďalší robia to, čo Simon: pevne si obviažu stehno ciliciom. To sú najrýchlejšie protilieky na rozkoše veľvyslaneckého života. Brat by sa k nim nemal uchyľovať. Otec nás učieval, ako sa to robí po grécky: pôst, modlitba a spánok na studenej zemi.

„Kedy si...“ začnem.

„Nie,“ zahriakne ma. „Mohol by som sa obliecť?“ Niet viac čo dodať. Musíme odtiaľto zmiznúť.

Peter sa zjaví vo dverách, v rukách horu pyžám s dinosaurím motívom. „Bude to stačiť?“ spýta sa.

Simon sa rýchlo skryje do šatníka.

„Poď, Peter,“ poviem mu cestou do kuchyne. „Počkáme na strýka tu.“

ŠTVRTÁ KAPITOLA

Kasárne Švajčiarskej gardy sú na našej ulici. Nikoho cudzieho dovnútra nepustia, ale ja so Simonom sme po smrti rodičov v ich útrobách strávili nejednu noc. Nováčikovia nám dovolili cvičiť s nimi, chodiť do ich posilňovne, votrieť sa na ich večierky s fondue. Tu som si odkrútil prvú opicu. Väčšina našich priateľov odletela do Švajčiarska za novými dobrodružstvami, z ostatných sa stali dôstojníci. Kadeti na vrátnici zavolajú nadriadeným, a hneď nám pokynú, aby sme vošli.

Žasnem nad tým, akí sú títo halapartníci mladí. Majú síce za sebou povinnú službu vo švajčiarskej armáde, ale inak vyzerajú, akoby práve vyšli zo strednej školy. Kedysi to bývali najobdivovanejší muži v krajine. Teraz sú to odrastení chlapci o desať rokov mladší odo mňa.

Kasárne tvoria tri podlhovasté budovy oddelené uličkami širokými ako nádvorie. Čerství nováčikovia spia v budove pri hranici s Rímom. Dôstojnícka ubikácia, kam máme namierené, je na opačnom konci za Pápežským palácom. Vyvezieme sa výťahom a zaklopeme na dvere môjmu najbližšiemu priateľovi medzi gardistami Marcelovi Riedimu. Otvorí nám jeho poľská žena Magdalena.

„Och, Alex, to je hrôza,“ povie. „Ani sa mi tomu nechce veriť. Nech sa páči, poďte dnu.“

V kasárňach sa správy šíria rýchlo.

Peter zvolá: „Smiem si chytiť bábo?“ Než Magdalena stihne odpovedať, už má obe dlane na jej bruchu.

Ťahám ho k sebe, ale nastávajúca mamička sa usmeje a prikryje mu ruky vlastnými. „Čká sa mu,“ povie. „Cítiš to?“

Je pekná, má chudú postavu ako Mona a podobné držanie tela. Aj vlasmi mi pripomína manželku: ich bridlicovú farbu vytiahlo rímske slnko natoľko, že jej okolo tváre kreslia červenú aureolu, akoby sa rozpaľovali vlákna železnej vaty. Od ich svadby ubehol už rok, no aj tak z nej neviem odvrátiť zrak; vidím, čo nie je. Zo spomienok na Monu, ktoré vo mne vyvoláva, a z túžob, aké muž cíti k manželke, sa začervenám. Okrem toho mi pripomínajú vlastnú osamelosť, ktorú sa mi inak darí skrývať.

„Poďte si sadnúť,“ povie po taliansky s poľským prízvukom.

„Dám vám niečo zajesť.“ Potom si to však rozmyslí. „Och áno, teda nie.“ Hľadí mi ponad plece na Simona. „Ostanem tu s Petrom. Vy, páni, choďte dolu na pohárik.“

Niečo mu zbadala v očiach.

„Ďakujeme, Magdalena,“ poviem. Čupnem si k Petrovi a dodám: „Prídem ťa uložiť. Poslúchaj, dobre?“

„Rýchlo,“ šepne mi Simon a poťahá ma za sutanu. „Poďme.“

Kantína Švajčiarskej gardy je na prízemí. Tmavá prevádzka pripomína kobku, nevyvetrateľný opar presvecuje niekoľko strašidelných lustrov. Múry zdobia nástenné maľby v životnej veľkosti s vyobrazením tejto päťstoročnej armády v jej najslávnejších časoch, hoci vznikli za života Jána Pavla. Pohľad na takúto hanebnú karikatúru iba niekoľko ulíc od Sixtínskej kaplnky človeku posilní vieru v existenciu očistca.

So Simonom si vyhliadneme prázdny stôl v kúte, budeme potrebovať niečo ostrejšie než víno.

Bratovi s jeho mohutnou postavou istý čas trvá, kým sa na ňom prejavia účinky alkoholu. Lenže tu majú práve iba to víno, preto má Simon prvý pohár v sebe, už keď poviem: „Prečo by si nás niekto vzal za cieľ?“

Brat prechádza prstom po zubatom okraji pohára z hrubého skla zdobeného ako granát. „Ak zistím, kto to Petrovi urobil...“

„Naozaj si myslíš, že to má niečo spoločné s tým, čo sa stalo Ugovi?“

Pod povrchom to vrie. „Neviem.“

Vyberiem z vrecka vytlačený papier a posuniem mu ho po stole.

„Povedal ti niekedy niečo takéto?“

Za niekoľko sekúnd preletí text očami. Potom mi ho vráti so zachmúreným výrazom: „Nie.“

„Myslíš si, že to niečo znamená?“ Oprie sa dozadu a naleje si ďalší pohár.

„Pochybujem.“ Obrovským prstom doplachtí na papier, kde je dátum odoslania. Pred dvoma týždňami.

Druhý raz si prečítam správu.

Milý Ugo,

to ma mrzí. Ale odteraz by si sa asi mal o pomoc obrátiť na niekoho iného. Môžem ti odporučiť niekoľkých iných odborníkov na Sväté písmo, ktorí vedia oveľa viac o tom, na čo sa pýtaš. Keby si mal záujem, stačí napísať. Nech sa výstava vydarí.

Alex

Pod tým je pôvodná Hugova správa, na ktorú som odpovedal.

Sú to posledné slová, čo mi napísal.

Alex, niečo som objavil. Ponáhľa to. Skúsil som ti volať, nedvíhaš. Prosím ťa, čo najskôr sa so mnou spoj, než sa to rozkríkne.

Ugo

„Vôbec nič ti o tom nepovedal?“ spýtam sa.

Simon sklesnuto pokrúti hlavou. „Ale môžeš mi veriť,“ presviedča ma, „že zistím, čo je za tým.“

Z jeho tónu počuť nadradenosť člena sekretariátu. Vydržte na linke, zachraňujeme svet.

„Kto mohol vedieť, že máš dnes v noci spať u mňa?“ premýšľam nahlas.

„Celá nunciatúra vedela, že sa chystám prísť na výstavu.“ Nunciatúra: veľvyslanectvo Svätej stolice. „Ale,“ dodá, „nepovedal som, kde budem bývať.“

Podľa hlasu akoby ho trápilo aj to. Vo Vatikáne majú malý telefónny zoznam s menami a číslami väčšiny zamestnancov vrátane mňa. Ibaže bez adries.

„A ako je možné,“ uvažujem ďalej, „že sa sem niekto dostal z Castel Gandolfo tak rýchlo?“

Simon neodpovedá. Krúti pohárom v dlaniach. Napokon vyhlási: „Asi máš pravdu. To sa nedá.“

Povie to však bez štipky úľavy, akoby ma chcel upokojiť. Zvony v diaľke odbijú desať hodín. Začína sa výmena stráží.

Sledujeme patrolu, ktorá sa vracia zo zmeny v nočnej rovnošate, miestnosť sa plní ľuďmi ako malý bazén. Je jasné, že po desivých večerných zážitkoch nenájdeme pokoj ani tu. Novinky z Castel Gandolfo prenikli k týmto mužom aj počas služby. So Simonom sme nečakali, že sa z nás tak skoro stanú celebrity.

Prvý si k nám sadne môj starý priateľ Marcel. Zoznámili sme sa na jar v treťom ročníku seminára, na pohrebe po jedinej inej vražde, ktorú si pamätám, že sa odohrala na vatikánskej pôde. Príslušník Švajčiarskej gardy zabil služobnou zbraňou veliaceho dôstojníka, potom obrátil hlaveň proti sebe a Marcel bol vtedy prvý na mieste činu. S Monou sme mu celý ďalší rok pomáhali preniesť sa cez to, čo okrem iného znamenalo brávať ho na dvojité rande so ženami, ktoré nevideli nič zaujímavé na zle platenom cudzincovi s otrasnými spomienkami, o ktorých sa sľubom zaviazal nepovedať ani slovo. Po Moninom odchode to však bol práve Marcel, kto Simonovi pomáhal starať sa o mňa. Keď si v máji bral Magdalenu, mal som viesť obrad, až kým sa kardinál Ratzinger neponúkol, že im sám preukáže tú česť. Teraz, po toľkých rokoch trápenia, budeme mať obaja synov. Som rád, že dnes večer vidím jeho tvár. Prežili sme a to nás spája.

Simon ho pozdraví zdvihnutím pohára. Skupinka kadetov nasleduje svojho veliteľa k nášmu banketovému stolu. Čoskoro na ňom začnú pribúdať pivá a víno. Štrngocú poháre. Po dlhých hodinách povinnej meravosti ruky aj nohy prahnú po pohybe. Ich materským jazykom je najčastejšie nemčina, ale kvôli nám prepnú do taliančiny. Neuvedomujúc si, že jediné, čo máme spoločné, je známosť s ich veliteľom, začnú nám klásť groteskne vojenské otázky.

Aký mal náboj kaliber? Do čela alebo do spánku?

Stačila jedna guľka, aby ho zastavila?

Keď nás však Marcel predstaví, nastane zásadná zmena.

„To vám sa vlámali do bytu?“ spýta sa ma jeden z mužov vzrušene.

Začína mi dochádzať, ako rýchlo sa tieto informácie budú šíriť maličkým Vatikánom. A prvé, čo ma znepokojí, je predstava, ako by to mohlo uškodiť Simonovi. Členovia sekretariátu sa musia vyhýbať škandálom.

„Už niekoho žandári majú?“ opýtam sa.

Vzniknú dohady o tom, ktorú udalosť mám na mysli, až kým Marcel nepovie: „Nie, ani v jednom prípade.“

„Susedia nič nevideli?“ Marcel pokrúti hlavou.

Kadetov však väčšmi zaujíma Ugova vražda.

„Počul som, že nikoho nechcú pustiť k telu,“ ozve sa jeden z nich.

Ďalší dodá: „Vraj im na tom čosi nesedí. Čosi s rukami alebo nohami.“

Sú na omyle. Videl som Uga na vlastné oči. No kým stihnem zareagovať, neokrôchanci sa rozšumia vtipmi o stigmách. Simon udrie päsťou do stola a zahrmí: „Stačilo!“

Ihneď stíchnu. Brat je predobrazom autority: rázny kňaz s impozantnou postavou. A vo veku tridsať rokov, uvedomím si dodatočne, sa im možno zdá aj starý.

„Vedia, ako sa niekto mohol dostať do záhrady?“ vypytujem sa ďalej.

Muži štebocú ako vtáky na drôte. Jednohlasné nie.

„Naozaj teda nikto nič nevidel?“ nevzdávam sa. Napokon prehovorí Marcel: „Ja som niečo videl.“ Stôl zmĺkne.

„Minulý týždeň,“ začne, „keď som slúžil na tretej zmene pri Bráne svätej Anny, prišiel voz a žiadal povolenie o vjazd.“

Táto brána je hneď vedľa kasární. Švajčiarska garda ju stráži dvadsaťštyri hodín denne a kontroluje všetky vozidlá idúce z Ríma. Počas tretej zmeny sú však pohraničné brány zatvorené. V noci k nám nikoho nepúšťame.

„Boli tri hodiny,“ pokračuje Marcel, „keď na mňa zablikalo nákladné auto. Kývol som, nech ide preč, ale vodič vystúpil.“

Muži sa zamračia. Protokol vraví niečo iné. Každý šofér musí stiahnuť okienko a ukázať doklad totožnosti.

„Podišiel som k nemu,“ hovorí Marcel ďalej, „slobodník Frei mi kryl chrbát. Vodič mal taliansky vodičský preukaz. A na moje veľké počudovanie aj povolenie na vjazd. Hádajte, kto mu ho podpísal.“

Čaká. Chlapci sú primladí, aby ich nadchlo tušenie rôznych možných odpovedí.

„Podpísal ho,“ dopovie Marcel, „Dziwisz.“

Niektorí zahvízdajú. Arcibiskup Dziwisz je najvyššie postavený osobný tajomník na svete. Pravá ruka pápeža Jána Pavla.

„Povedal som slobodníkovi Freiovi, aby to telefonicky overil. Medzitým som mu prezrel korbu.“ Nakloní sa dopredu. „A bola na nej rakva. Zakrytá súknom s latinským nápisom. Nepýtajte sa ma, ako znel. Ale pod látkou bola veľká kovová rakva. A keď vravím veľká, myslím tým veľká.“

Halapartníci okolo stola sa prekrižujú. Každému, kto sa v kasárňach dopočuje o kovovej rakve, príde na um jediné. Keď zomrie pápež, pochovajú ho v troch rakvách. Prvá je z cyprusového dreva, posledná z dubového. Strednú dajú vyrobiť z olova.

Zdravie Jána Pavla je už dlhšie predmetom znepokojených dohadov. Slabne. Nevládze chodiť. Tvár má skrútenú bolesťou. Kardinál štátny sekretár, druhý najmocnejší muž Svätej stolice, porušil zásadu mlčanlivosti, keď vyhlásil, že existuje aj možnosť odstúpenia z postu, a ak pápežovi zdravie nedovolí vykonávať ho, je na jeho vlastnom svedomí, či sa rozhodne tohto postu vzdať. Novinári sa zlietli ako supy, niektorí ponúkajú peniaze vatikánskym občanom za akúkoľvek, čo i len útržkovitú informáciu. Rozmýšľam, prečo Marcel vyrukoval s historkou pred takýmto neskúseným obecenstvom.

Vzápätí mi na to odpovie: „A ktože to sedí na lavici pri rakve? Podľa mena na preukaze: Nogara, Ugolino.“ Marcel hánkami jemne poklope po stole. „O minútu nám volajú späť. Dziwisz potvrdzuje povolenie na vjazd. Auto vojde dnu a to je posledný raz, čo som videl tú truhlu alebo Nogaru. Teraz mi, prosím, niekto vysvetlite, čo to malo znamenať.“

Znie to strašidelne. Ako videnie, čo sa zjavuje v nočných hodinách tretej zmeny. Medzi gardistami nie je o poverčivosť núdza.

Kým sa niekto zmôže na slovo, Simon vstane. Zahundre čosi v zmysle: Je mi zle alebo je mi z toho zle. Bez ospravedlnenia či rozlúčenia odíde z kantíny.

Vyskočím a tackavo vyrazím za ním, som akýsi malátny. Marcelova historka dodala Ugovej smrti zásadný nový rozmer. Mladíkom z gardy ušiel, lebo sú už dávno časy, keď každý rímsky katolík, čo mal za sebou aspoň zopár rokov školskej dochádzky, ovládal latinčinu. Ibaže môj otec zo svojich synov vychoval znalcov latinského aj gréckeho jazyka, a preto viem, čo Marcel videl napísané na súkne. Bola to modlitba:

Tuam Sindonem veneramur, Domine, et Tuam recolimus Passionem.

V tej tme si Marcel akiste všimol rozmery truhly iba veľmi neurčito, lebo na pápeža bola priveľká. Viem to, raz som ju videl na vlastné oči.

Viem, čo Ugo tajil.

PIATA KAPITOLA

Predsedemsto rokmi vjednej francúzskej dedinke prvý raz vzápadných dejinách vyšla nasvetlo sveta istá kresťanská relikvia. Nikto nevie, odkiaľ sa vzala ani to, ako skončila práve tam. No tak ako všetky relikvie, pomaličky sa dostala dolepších rúk. Prešla dovlastníctva tamojšej kráľovskej šľachty. Apočase skončila vsídle naokraji Álp.

Turínske plátno.

Päť storočí ležalo vbočnej kaplnke katedrály tak úzkostlivo chránené aopatrované, že ho ukazovali naverejnosti iba niekoľkokrát zasto rokov. Len dva razy zapol tisícročia opustilo brány mesta: prvý raz, keď kráľovská rodina utekala predNapoleonom, druhý raz cezdruhú svetovú vojnu. Natejto druhej ceste plátno zavialo dokláštora vhorách blízko Neapola, kde ho tajne strážili. Akeď sa potom zkláštora vracalo doTurína, prvý raz vdejinách prešlo aj cezRím.

Prvý aposledný, až doteraz.

Väčšina relikvií sa uchováva vnádobách nato určených, takzvaných relikviároch. Predsiedmimi rokmi, vdeväťdesiatom siedmom, turínske plátno uložené vstriebornom relikviári takmer zničil požiar vkatedrále. Potejto skúsenosti dali vyrobiť nový relikviár: vzduchotesný box zhliníkovej zliatiny navrhnutý tak, aby ochránil drahocenné plátno úplne predvšetkým. Nie náhodou pripomína veľkú rakvu.

Cezbox je prehodené zlaté súkno svyšitou modlitbou naplátne vlatinčine: Tuam Sindonem veneramur, Domine, et Tuam recolimus Passionem.

Vzývame ťa, posvätné plátno, ó, Pane, arozjímame nadTvojím utrpením.

Smorálnou istotou som presvedčený, že to, čo vtedy vnoci Marcel videl nakorbe nákladného vozidla, bola najslávnejšia ikona nášho náboženstva. Vrchol historickej výstavy, ktorú Ugo Nogara pripravil, aby si uctil turínske plátno.

Zoznámil som sa sUgom Nogarom, lebo som chcel spoznať všetkých Simonových priateľov. Kňazi zväčša dokážu odhadnúť človeka, ale brat pozýval ksebe navečeru aj bezdomovcov. Stýkal sa sdievčatami, ktoré mu ukradli viac strieborných príborov ako tí bezdomovci. Raz večer, keď pomáhal mníškam vovatikánskej výdajni jedla prechudobných, vypukla zvada medzi dvoma opilcami ajeden znich vytiahol nôž. Simon knemu priskočil azovrel čepeľ noža vdlani. Odmietal ju pustiť, až kým neprišli žandári.

Jezuita položil bratovi niekoľko otázok apožiadal ho, či mu neukáže jazvu, kde mu prišili palec kdlani. Napokon povedal mame:

„Signora, počuli ste už omužovi menom Maximilian Kolbe?“

„To je nejaký odborný lekár?“

„Bol kňazom vOsvienčime. Nacisti ho najprv nechali šestnásť dní hladovať, apotom ho otrávili. Kolbe sa dobrovoľne prihlásil navýkon tohto trestu, aby zachránil život celkom neznámemu človeku, ktorého mali zabiť. Niečo takéto vám robí starosti?“

Nevedel som.

„Sakým priateľom?“

„Prečo?“