Start

Text © Jozef Karika 2014 

Jacket design © Viera Fabianová 2014 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar 

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku navrhla Viera Fabianová. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014  

ako svoju 659. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-3974-6 

Venujem Hanke Farkašovej, s ktorou sme prešli  

veľa temných miest. 

„O polnoci príde Laktibrada a volá: „Na piaď chlap, na piaď chlap, na lakeť brada; otvor mi, otvor mi, dievčička mladá!“ 

Ona sa zľakla a skryla sa za pec do kúta. Tu Laktibrada dvere vylámal a stal si naprostred chyže a zase tak kričal. Potom ju chytil a z kože ju vytriasol. Mäso z kostí poobhrýzal a kožu zavesil na dvere. Potom vzal hlavu a gamby z úst odrezal; že sa len tak zuby vyškierali. Vybil jednu šibu na obloku a tam zastrčil tú hlavu. 

Pavol Dobšinský 

Prostonárodné slovenské povesti 

„Práve si vstúpil na najnebezpečnejšiu pôdu čarodejníckeho poznania. Číry des, ozajstná nočná mora. Netelesné bytosti sú horšie než smrteľná nákaza. Cez kanál hrôzy prenikajú až k nám, do každodenného sveta, čo máva katastrofálne dôsledky. Strachom nás poľahky doženú do nepríčetnosti a šialenstva. Pamätaj, že tieto bytosti vyvíjajú silný tlak, ktorým snívajúceho hravo prenesú do neopísateľných svetov.“  

Carlos Castaneda 

Umenie snenia

NÁVRAT 

I 

Dvere rodičovského bytu sa otvorili poľahky, akoby vkročiť na územie, odkiaľ som celé detstvo túžil uniknúť, nebolo nič ťažké. Parkety v chodbe zapraskali – aj teraz, po rokoch, som si ten zvuk pamätal. Prihováral sa mi každodenne, až kým som v osemnástich neodišiel na internát. Odvtedy som sem chodieval zriedkavo, iba keď to bolo nevyhnutné, napríklad na matkin pohreb. Ani vtedy som sa však dlho nezdržal – len čo sme sa vrátili z karu, otec zapol televízor, chrúmal cibuľu a všetku pozornosť venoval akejsi vedomostnej súťaži. Poplakal si až v noci, keď si bol istý, že už spím. Zavrel sa v kúpeľni, najprv len posmrkával, no vzápätí sa potichu rozvzlykal. (Dával si pozor, aby som nič nezačul, to bolo preňho hlavné.)  

Ani som sa nevyzul, v predsieni som položil cestovnú tašku na dlážku, rýchlo som prešiel cez kuchyňu a otvoril okno. V nevetranom byte sa vznášal cibuľový zápach. Neznášal som ho, premkla ma obava, že príšerným smradom napáchli aj múry. Našťastie stačila chvíľa a mrazivý vzduch voňajúci snehom a blízkym lesom zvíťazil nad zatuchlinou. Len čo zmizol pach prekliatej cibule, pookrial som.  

Vrátil som sa do chodby, vyzul sa a zhodil zo seba hrubú vetrovku. Až teraz ma striaslo od chladu. Za zimu v byte nemohlo len otvorené kuchynské okno. Otec už viac než rok býval v dome dôchodcov, radiátory nekúrili naplno, boli nastavené na temperovaciu úroveň. Presne o to som susedu poprosil, keď mi minulú zimu telefonovala do Žiliny a zvestovala, že otca odviezli do starobinca. Ani raz som ho nebol navštíviť. Oveľa viac ma zaujímal uvoľnený byt. Nevedel som, čo s ním, ani som sa tým príliš nezaoberal – nebol na to čas. Po celý čas som pravidelne platil za kúrenie aj elektrinu, akoby som tušil, ako to v Žiline dopadne, a podvedome si pripravoval únikovú zónu.  

Pri spomienke na Líviu mi zovrelo hrdlo, v hrudi som pocítil ťažobu. Už niekoľko týždňov som cítil, že sa niečo stane, že čosi nie je v poriadku. Navonok tomu nič nenasvedčovalo, bývali sme spolu, milovali sa a zhovárali, ale vnútorne sme už každý žili na púšti.  

Výborne si to načasovala, len čo je pravda. Dovtedy nikdy nebola zlomyseľná, a možno za to ani nemohla. Jednoducho už nevydržala, slová z nej vyhŕkli, zbavila sa neznesiteľnej ťažoby.  

Rozchod. 

„Jasné, rozumiem,“ dostal som zo seba. Isteže, prečo by sme sa nerozišli, práve keď som prišiel o prácu? Malá reklamná agentúra, kde som štyri roky smolil propagačné texty, sa rozsypala. Chcel som sa vrhnúť do hľadania nového fleku, no rozchod s Líviou ma pripravil o silu. Navyše, nemal som kde bývať. Nevyháňala ma, ale v jej byte som nevydržal už ani hodinu. Zdalo sa mi, že je v ňom strašne chladno, akoby prestalo fungovať vykurovanie a dnu prenikol ostrý januárový mráz. Ešte aj ten bol začiatkom vraj magického roku 2012, ako naschvál, výnimočne krutý. Zopár ráz som sa uistil, že radiátory fungujú, ale mňa striasalo od zimy. Keď bola v byte Lívia, ochladilo sa ešte väčšmi.  

Nechcelo sa mi pobehovať po ľadovej Žiline a zháňať nové bývanie aj prácu, nevládal som, potreboval som oddychový čas. Pobalil som sa, nasadol na vlak (chytil som príšerne pomalý osobák) a dotrmácal sa domov – do Ružomberka.  

Zatiaľ žiadna výhra, privítal ma rovnako studený byt. Tento bol okrem toho už vyše roka prázdny (obývali ho iba číhajúce spomienky), ovzdušie bolo presýtené cibuľovo-cigaretovým pachom a vysušené parkety praskali rovnako, ako keď som po nich neraz plačky utekal pred rozzúreným otcom.  

Prvý večer som presedel za oknom a hľadel na padajúci sneh. Sypal sa nahusto a bez prestávky, nadýchaná biela vrstva pokrývala stromy aj strechy okolitých domov. Určite už zakydal príjazdovú cestu, autá sa sem počas najbližších dní vydriapu len so zimnými reťazami.  

Pohľad na zasnežené Malé Tatry – prímestskú štvrť, kde som vyrastal – mi nerobil dobre. Za každým kríkom striehlo prázdno, studená otupenosť, ktorá sa mi spájala s detstvom. V mysli sa mi vynárali záblesky spomienok na hry, naháňačky aj skrývačky s kamarátmi, no nevyvolávali žiadnu príjemnú nostalgiu. Len čo sa vynorili, prepadávali sa do tmavej studnice, mizli v nej bez jediného zvuku či záchvevu.  

Za chrbtom mi z času na čas zapraskali parkety ožívajúce teplom rozlievajúcim sa po byte. Vo mne nič neožívalo, mohlo tu byť akokoľvek teplo, ja som bol stále uprostred púštnej noci, zahrýzal sa do mňa mráz, ktorý omaľoval okraje tmavnúcich okien. Civel som von, obraz sa utápal v hustnúcom šere, nehýbal som sa, až kým som si neuvedomil, že hľadím do vlastných očí. Odraz tváre na studenom čiernom skle ma prebudil, prebral som sa z letargie a uvaril si párky, čo som si priniesol so sebou.  

II 

Vyspal som sa v obývačke. Často som sa budil, bolel ma nepohodlne ohnutý krk aj boky zaborené do vysedeného gauča. Žiadalo sa mi poriadnej postele, zazeral som na dvere do spálne, ožiarené mesačným striebrom, no neodvážil som sa ich otvoriť. Práve naopak, zopár ráz som sa strhol a hodil na ne rozospatý pohľad, aby som sa uistil, že sú zavreté. Neotvoril by som ich za nič na svete, ani za tisíc pohodlných postelí. Za nimi totiž polihovala matka. Zakaždým, keď som prišiel na krátku návštevu, ležala tam – za zavretými dverami – po celý čas. Prekročiť prah znamenalo vstúpiť do čiernej diery.  

Prepadol som sa do nepokojného spánku, ale nevydržal som v ňom dlho. Odrazu som znova žmúril na zavreté dvere. Mesačný lúč sa príliš neposunul, zdriemol som iba na chvíľu. Spomienky na matku boli len jednou vrstvou pamäti, tou čerstvejšou. Pod ňou ležalo čosi horšie – terajšia spálňa bola kedysi moja detská izba.  

Vedel som, že by stačilo dvere čo i len odchýliť, a z tmavého priestoru sa vyvalia spomienky na všetko, čo som tam zažil. Také čosi som nesmel pripustiť, určite nie, keď som sa chcel aspoň trochu vyspať a vydržať v byte zopár dní. Keby sa dvere pootvorili a cez štrbinku by prenikol záblesk minulosti, nevydržal by som doma ani minútu.  

Ráno som vyzeral unavenejší než večer. Čistil som si zuby, hľadel do zrkadla a premýšľal, kedy som sa tak zmenil. Vždy som pôsobil mladším dojmom, ľudia mi to často vraveli, určite nie na tridsaťpäť rokov. Teraz by som si tipoval aspoň štyridsať. Tvár mi napuchla, pokožku som mal vysušenú, kútiky úst ovisnuté. Azda som naozaj zapredal dušu reklame – musela byť pozitívna, optimistická, energická, nech sme propagovali čokoľvek. Vkladal som do reklamných textov falošné emócie, doloval ich zo seba, bolo to ako práca v uránovej bani. Pohľad do zrkadla ma presviedčal, že aj dôsledky sú podobné.  

Na záver očistnej procedúry som sa pristihol, ako si obhrýzam necht na palci. Neuveriteľné, stačilo niekoľko hodín v rodičovskom byte a vracali sa mi detské zlozvyky!  

Keď som bol malý, neraz som si prsty dohrýzol až do krvi. Rany sa zapaľovali, hnisali, končeky prstov som mával zafačované obväzom. V škole sa mi za to posmievali, to však nebolo najhoršie. Obväzy a mastičky niekedy nezabrali, zápal neustúpil a musel som ísť k doktorovi. Buď mi prst rozrezal a vytláčal z neho hnis, alebo mi strhol necht. Zaburácala vo mne ozvena bolesti a strachu, aké som pri tom zažíval. Prisahám, že som si na to nespomenul už aspoň pätnásť rokov! Čarovný návrat domov.  

Veľa som toho nezjedol (od večere mi zostali ešte párky a kus chleba), mal som stiahnutý žalúdok. Postrkoval som jedlo po tanieri a počúval rádio. Hlásili ďalšie sneženie, v najbližších dňoch sa vraj prudko ochladí.  

Na naše územie dorazí arktický vzduch, môžeme očakávať rekordne nízke teploty, upozorňovala hlásateľka.  

Pozrel som z okna. Snežilo. Smreková hradba za domom sa prehýbala pod ťarchou bielej periny. Ticho v byte mi už liezlo na nervy. Otvoril som okno, no pokojne som ho mohol nechať zavreté. Prekliaty sneh pohlcoval všetky zvuky, zdalo sa mi, že vonku je ešte tichšie než dnu, ani pes tam nezaštekal. Zavrel som a snažil sa upokojiť.  

Je to šesťbytovka, nie si predsa na samote, opakoval som si.  

Zatiahol som žalúzie, pohľad na všepohlcujúcu bielobu mi nerobil dobre.  

Isteže šesťbytovka, ibaže plná dôchodcov, ktorí toho už veľa nepočuli, nenahovorili a cez zimu zostávali vo vyhriatych obývačkách. Navyše dvojposchodová bytovka bola riešená tak, že do horných dvoch bytov sa vchádzalo odzadu cez samostatnú chodbu. Sedel som v jednom z nich, s ostatnými obyvateľmi ma nespájali nijaké spoločné priestory. Susedný byt bol už roky neobývaný, po príšernej príhode so starou pani Drečekovou zostal prázdny, iba občas v ňom prespala rodinka pozostalých príbuzných z Bratislavy.  

Vrátil som sa do obývačky, zotrel z poličiek chumáče prachu (dvere do spálne som oblúkom obišiel) a vyvetral zatuchnutý vzduch. Keď som skončil s upratovaním, na obhryzenom palci pri nechte sa mi leskla krvavá kvapka.  

Potreboval som sa zabaviť, zapol som televízor, no asi bolo niečo s anténou, pretože som nenaladil nijaký program – iba ďalšie sneženie sprevádzané šumom. Nervózne som otvoril skrinku s videokazetami. Otec na ne nedal dopustiť, nikto sa ich nesmel dotknúť.  

Nakrúcanie a strihanie filmov bola jeho jediná záľuba. Neraz vykladal o starej premietačke, na ktorej mu starý otec púšťal krátke filmy. Najväčším zážitkom z dospievania bol preňho okamih, keď mu rodičia darovali osemmilimetrovú kameru. Mohol ňou nakrúcať iba krátke a nemé čiernobiele filmy, no aj tak to preňho bola úžasná udalosť. Dokonca mi staručkú kameru občas ukazoval. Keď videl, že nie som nadšený ako on, začal byť podráždený a útočný. Neznášal som kamery, premietačky i jeho nevydarené filmy. Nemal štipku talentu. Ani neskôr, keď už používal videokameru, sa nenaučil základy nakrúcania – každý film bol roztrasený a zmätený, otec s objektívom narábal necitlivo, skákal z jedného záberu na druhý, sledovať jeho nahrávky bolo utrpenie.  

Pohľadom som preletel po desiatkach videokaziet uložených v niekoľkých radoch. Dúfal som, že aspoň na jednom štítku uvidím názov filmu, pozrel by som si čokoľvek. Lenže všade boli len načmárané dátumy. Prvé zo šesťdesiatych rokoch, keď otec začal nakrúcať osemmilimetrovou kamerou (zábery z pôvodných kotúčov si dal preniesť na videopásku), a posledné mali nálepky s dátumami o štyridsať rokov neskôr, keď s nakrúcaním konečne prestal.  

Nelákalo ma sledovať jeho výtvory, ani zúfalá nuda ma k tomu neprinútila. Vytiahol som z cestovnej tašky iPhone a skontroloval emaily. Nikto mi nepísal. Napadlo mi, že v spálni stávala polička s knihami, azda tam objavím aspoň jednu, čo by sa dala čítať. Podišiel som k zavretým dverám, chvíľu som váhal, no napokon som sa zvrtol, odkráčal k protivne mäkkému gauču a zvalil sa naň. Spal som až do obeda, prebudilo ma škvŕkanie v bruchu. Nechcelo sa mi vyliezť do zimy, ale nedalo sa nič robiť. Obliekol som sa a vyrazil na nákup.  

III 

Malé Tatry sú prilepené na strmom úpätí Čebraťa – vrchu týčiacom sa nad mestom. Štrnásť bytoviek a zopár rodinných domov terasovito usporiadaných do troch radov. Každý rad oddeľuje od ďalšieho príkry briežok a popraskaná asfaltka lemovaná lipovou alejou. Štvrť je ukrytá v hustom lese zahaľujúcom celý Čebrať – najzápadnejšiu horu Chočských vrchov – a tiahnucom sa cez Oravu až k poľským hraniciam.  

Vyšiel som z domu (stál na začiatku tretieho, najvyššieho radu zástavby) a zahľadel sa na prudko stúpajúci svah zarastený smrekmi a vysokými borovicami. Keď som bol malý, fascinovala ma blízkosť tajomných zákutí iba kúsok od bytovky. Dnes ku mne les neprehovoril, nijako ma neprivítal, topil sa v snehu, mlčal a tupo na mňa zazeral.  

Prebrodil som sa na cestu a zostupoval nadol – do štvrti Rybárpole rozprestierajúcej sa pod Čebraťom. O pätnásť minút som už prechádzal popri chátrajúcom komplexe bývalých bavlnárskych závodov s dávno vyhasnutým komínom. Preplahočil som sa cez zľadovatený most ponad Váh a zamieril do neďalekého Tesca. 

Cesta naspäť bola oveľa namáhavejšia. Vliekol som sa do kopca, šmýkal sa po neposypanom chodníku a dychčal ako pri športovom výkone. Štyri igelitové tašky protivne šušťali, v nose aj hrdle ma štípal mrazivý vzduch. Rýchlo sa ochladzovalo, keď som vyrazil, ešte nebola takáto ukrutná zima. Teraz muselo byť hlboko pod nulou, vo vzduchu nezostala žiadna vlhkosť, bol suchý a pri každom nádychu rezal ako žiletka.  

Ešte tak dostať zápal pľúc, nič by mi neurobilo väčšiu radosť!  

Pri strednom rade bytoviek som zastal a odpočíval. Vedel som, že to nie je rozumné, spotil som sa, no musel som chytiť dych. Po ceste ktosi prichádzal – dospelý chlap s dvoma deťmi. Zažiadalo sa mi pozdraviť ich, veď som odvčera s nikým neprehovoril. Cítil som sa odstrčený a odstrihnutý, ani návšteva Tesca mi nepomohla. Navyše sa mi zazdalo, že v pohyboch vysokej postavy spoznávam čosi známe. Čím viac sa muž blížil, tým mi to bolo jasnejšie. Mierne krivkanie na ľavú nohu, dvaja guľujúci sa synčekovia, odrazu mi svitlo – Oto Novák! Zahanbil som sa, že som ho hneď nespoznal. Bol síce zababušený v hrubej vetrovke, tvár mu zakrývala čiapka a šál vytiahnutý až pod oči, no i tak – hrávali sme sa spolu celé detstvo.  

Prebehol mnou záchvev úzkosti, ale odohnal som ho. Ota som mal rád. Síce som si naňho už dlho nespomenul, pri detských kamarátstvach na tom však nezáleží – aj po desaťročiach zostávajú silné.  

Spoznal ma a zastal. Naklonil hlavu, zohol sa, nabral za hrsť snehu a hodil ju do mňa.  

„Tohto uja poriadne zguľujte!“ skríkol na roztatárených chlapcov. Poslúchli ho, ocitol som sa v snehovej paľbe.  

„To máš zato, že si sa neukázal!“ smial sa Oto. Dokrivkal ku mne (už v detstve mal čosi s ľavým kolenom) a objal ma. Cez hrubú vetrovku som necítil žiadny dotyk, ťažké igelitky mi nedovolili opätovať objatie, cítil som sa trápne. Kamarát našťastie poodstúpil, ponad šál pokrytý drobnými kryštálikmi na mňa hľadeli veselé oči.  

„Vitaj doma, reklamný mág. Všetci sa akosi vraciate. Ste pochopili, kde je dobre, čo?“  

„Kto všetci?“  

„Aj Hana sem chodieva,“ žmurkol na mňa. „Asi za matkou.“  

Hana Sliacka – ďalšia z partie, moja detská láska. Zovrelo mi žalúdok, prebehla mnou nová vlna úzkosti.  

Zelená hmla, ľadová planina, stopy v snehu, veľa stôp, tisícky šialene roztrúsených stôp... 

Zahnal som spomienku, vydesilo ma, že sa ozvala, už takmer dvadsaťsedem rokov som ju držal vymknutú za hranicami vedomia.  

Zasiahla ma ťažká snehová guľa.  

„Ivko!“ okríkol Oto staršieho syna. Podľa vrások okolo očí som však usúdil, že sa usmieva.  

„Prišiel som iba nakrátko,“ povedal som.  

„Áno, jasné, presne to mi tvrdila aj Hana. Nemali ste odchádzať. Ja bývam tu,“ ukázal na bungalovy na konci ulice.  

„Nikdy si nechcel odísť?“ Toto ma naozaj zaujímalo.  

Nechápavo na mňa pozrel: „Odísť? A prečo?“  

„Veď vieš,“ pokrčil som plecami a zaťal zuby.  

Aj vtedy bola takáto tuhá zima.  

Stále na mňa hľadel, akoby netušil, o čom hovorím. Žeby naozaj na všetko zabudol, žeby...? 

Aj ja som zabudol! prikázal som si. Už žiadne rozpomínanie!  

„Idem,“ takmer som vyštekol a nadvihol tašky.  

„Jasné, veď aj my ideme, je poriadna kosa,“ potľapkal ma po pleci. „Ale zastav sa, som teraz doma, nie je robota. Iba po drobcov chodím do školy.“  

„Dobre, prídem,“ zaklamal som.  

Radosť zo stretnutia vyšumela. Otočili sme sa a vykročili každý svojou cestou. Ešte chvíľu ku mne doliehal džavot Otových synčekov, no po niekoľkých krokoch ho pohltil sneh a silnejúci mráz.  

IV 

Prípravu neskorého obeda som predlžoval, ako sa dalo. Vedel som, že keď skončím a umyjem riad, opäť zostanem sám zoči-voči ubíjajúcej nude. Jej lepkavé prsty ma zovrú, byt sa prepadne do oparu, obklopí ma drvivé prázdno. Hučiace ticho vystupujúce z múrov nenaruší žiadny zvuk, nebude úniku.  

Znova som skúsil vyladiť televíznu stanicu, ale neuspel som. Pustil som aspoň staré rádio, aj keď v ňom šumelo a zvuk vypadával, takže som zachytával iba útržky viet či piesní. Skontroloval som iPhone – žiadny zmeškaný hovor, v e-mailovej schránke ani len spam. V Tescu som si kúpil noviny, ale pomohli len nakrátko. Preštudoval som ich za necelú hodinu, tenučké stránky nedokázali zadržať duniacu ničotu. Prevalila sa cez ne a znova ma dostala.  

Prešiel som k oknu. Vonku sa zmrákalo, inovaťou pokrytý teplomer na okennom ráme ukazoval mínus osemnásť stupňov. Videl som takmer celú štvrť. Ulice vyľudnené, za celý čas po nich neprešlo auto. Zazrel som iba dvoch či troch chodcov. Po ceste prebehli deti ťahajúce červené boby. Akýsi chlap na dolnej ulici vyšiel z bytovky, prešiel k smetnému košu, vysypal doň odpadky a ponáhľal sa naspäť. Sledoval som okolie, až kým sa nezotmelo, no neuvidel som už ani živú dušu. Keď som odchádzal od okna, znova som pozrel na teplomer. Inovať zhustla, sklo už pomaľoval mráz. Priložil som k nemu dlaň, horko-ťažko som dovidel na teplomerovú stupnicu. Ortuť klesla až na mínus dvadsať stupňov Celzia.  

Konečne som sa poriadne vyspal, tentoraz ma nebudili žiadne nočné mory. Strhol som sa len raz – triaslo ma od zimy prenikajúcej cez múry a okná. Do spálne som sa neodvážil, prikryl som sa iba tenkou dekou. Vstal som a nastavil prietok horúcej vody v radiátore na maximum. Chcel som skontrolovať teplomer, no okenná tabuľa bola zamaľovaná mrazivými ornamentmi a kvetmi. Vrátil som sa teda na gauč a znova som zaspal.  

BLONDIAČIK 

I 

Pri raňajkách som zapol rádio.  

„Európu paralyzujú rekordné mrazy,“ oznamovala hlásateľka. Zvyšok správy sa utopil v nepríjemnom šume, zachytával som iba útržky.  

„... Prvého februára... teploty klesli na mínus tridsaťdva stupňov Celzia... na Ukrajine až štyridsaťtri zmrznutých ľudí...“  

Už sa naozaj začína február. Celý január sa prepadol do šmuhy, pripadal mi ako jediný dlhý deň.  

Možno, že začínajúci mesiac mi prinesie čosi lepšie, keď sa už rok začal tak posrane, pomyslel som si.  

Prešiel som k oknu, teplomer stále nebolo vidieť, ale nepochyboval som, že teplota v noci klesla pod tridsať stupňov. Chrchľajúce rádio mi to ustavične pripomínalo. Z útržkov správ som vyrozumel, že na Orave namerali rekordne nízke teploty. Keďže na Slovensko postupuje front sibírskeho vzduchu, nemožno očakávať zlepšenie. Práve naopak – v najbližších dňoch sa ešte ochladí a k mrazom pribudne aj severák.  

Z ničoho nič mi napadlo, že včerajšiu spomienku (tisícky šialene roztrúsených stôp) nevyvolala iba Otova prítomnosť a prostredie Malých Tatier. Vyvolal ju aj mráz.  

Šialená zima – presne ako vtedy!  

Oceľová pachuť ľadového ovzdušia, suchý blýskajúci sa sneh, atmosféra oživená prudkým ochladením. Spomienky viseli v povetrí, vdychoval som ich každým nádychom, nedalo sa im vyhnúť.  

Vtedy! 

Ľadová planina strácajúca sa v zelenej hmle. Kovový hukot, akoby sa o seba treli stovky obrovských valcov... 

Zabudol som! Zabudol! prikázal som si a olizol krvavú kvapku z palca.  

Zazvonil telefón.  

Trhlo ma, ostrý zvuk ma na okamih vykoľajil, ale rozbehol som sa za ním a natešene prijal hovor.  

Bola to však len neosobná ponuka na výhodnejší telefónny paušál.  

II 

Celý deň som polihoval a motkal sa po byte. Rozptýlilo ma iba varenie obeda. Popoludnie som už tradične strávil pri okne. Teplota sa po celý deň držala pod mínusovou desiatkou. Z rádia som vyrozumel, že meteorológovia takýto stav označujú za arktický deň. Prúdenie ľadového sibírskeho vzduchu si vraj vyžiadalo ďalšie obete, ľudia mrzli ako muchy.  

Malé Tatry vyzerali obzvlášť pusto. Holé, no zasnežené koruny starých líp sa knísali vo vetre, keď som pootvoril okno, začul som z lesa praskanie mrznúcich smrekov a borovíc. Po ceste len občas prebehli nejaké deti, prešli tadiaľ dve autá so snežnými reťazami na kolesách.  

Večer ma zmohla clivota, rozcitlivený som si takmer pustil otcove videá. Otvoril som skrinku s kazetami, ale našťastie som sa ovládol. Ktovie, čo by so mnou spravilo sledovanie jeho výtvorov. Otcove filmy by mi určite nepridali na nálade. Napriek nude, izolácii aj cibuľovému zápachu som sa cítil lepšie než včera, lepšie než v posledných týždňoch. Konečne som sa dával ako-tak dokopy. Stačilo nemyslieť nesprávnym smerom (Lívia, Žilina) a nepripúšťať si ani staršie, už pochované a neželané spomienky.  

Aj preto som sa ustavične vyhýbal spálni. Číhali tam nepríjemné obrazy polihujúcej a večne nespokojnej matky. Oveľa ničivejší bol však nános desiatok bezsenných nocí, ktoré som tam ako dieťa strávil. Triasol som sa od hrôzy a zo všetkých síl odháňal zelenú hmlu i hukot kovových valcov, čo mi burácali v ušiach. Cez deň som pred ľadovou pláňou vedel utiecť, no v noci, keď som bol zajatec detskej izby, nebolo pred ňou úniku. Prikrýval som sa perinou, lebo som tušil, že nejde len o moje spomienky na to, čo sa stalo. Predstavy ku mne priťahovali tú nepomenovateľnú vec či azda bytosť, dokázala ich vycítiť, vyňuchať, obchádzala okolo domu, sliedila v záhradách i v blízkom lese, striehla po najmenšej štrbinke, cez ktorú by ku mne prekĺzla.  

Ešte aj teraz, po dvadsiatich šiestich rokoch, ma sila vtedajších predstáv a intenzita detského strachu úplne ochromili. Dvere do spálne som preto tvrdošijne obchádzal a zakaždým, keď som vošiel do obývačky, podvedome som po nich strelil pohľadom.  

Okolo deviatej som si ľahol na gauč a zaspal. Dve noci kvalitného spánku boli väčším požehnaním, než som dúfal.  

Prebudil som sa svieži a oddýchnutý – žiadne spomienky, žiadna Lívia, nič rušivé. Prešiel som k oknu a vyzrel von.  

O dva domy ďalej stálo na ceste policajné auto. Biely džíp so snežnými reťazami.  

Stiahlo mi žalúdok.  

Hádam sa nič nestalo... Azda len nie... 

Aj vtedy, pred rokmi, tu stálo zopár policajných áut. Vyzerali síce inak – boli to staré škodovky 120L, nemali na sebe nápis Polícia, ale VB – Verejná bezpečnosť, no vzbudzovali rovnako nepríjemný pocit. Asi desať metrov od auta som zazrel hŕstku policajtov. Motali sa pri okraji cesty, prehliadali zem aj okolie, o čomsi sa dohadovali. Zobral som si suchý rožok, prežúval a sledoval, čo sa bude robiť.  

Veľa sa toho neudialo. Chlapi v uniformách len postávali, prišlo ďalšie auto a všetci sa rozliezli po štvrti. Obchádzali domy, vyzváňali pri dverách, a keď im otvorili, vypytovali sa a ukazovali domácim akési papiere.  

Netúžil som po takomto rozhovore, ale zhrýzala ma zvedavosť.  

Čo sa stalo? Čo chcú?  

O necelú trištvrtehodinu zazvonili aj u mňa. Otvoril som, ovanul ma ľadový vzduch zo schodiska. Stáli tam dvaja muži v uniformách, poriadne premrznutí, ale nepozval som ich ďalej.  

„Dobrý deň, polícia, hľadáme nezvestné dieťa,“ oznámil mladší.  

„Dobrý deň,“ odzdravil som a zahryzol si do nechta na palci.  

„Môžeme vidieť vaše doklady?“  

Mykol som plecom, zašiel do bytu a vrátil sa s občianskym preukazom. Čosi si z neho odpísali. Keď mi ho podávali, zobral som si ho ľavou rukou. Z palca na pravej mi totiž vytekala krv.  

Hľadáme nezvestné dieťa... 

„Pán Karský, poznáte Janka Milického?“ opýtal sa mladší policajt. Čudoval som sa, že ma rovno nezatkli, veď si museli všimnúť, ako som zbledol, keď mi oznámili, o čo ide.  

„Nie, nepoznám,“ pokrútil som hlavou. „Pätnásť rokov som nežil v tomto meste, vrátil som sa iba predvčerom.“  

„Iba predvčerom?“ spozornela staršia uniforma.  

„Áno, toto je rodičovský byt, som tu sám.“  

„Kde pracujete?“  

„Nezamestnaný.“  

„Aha.“  

Vycítil som, že sa im nepozdávam. Radšej som však mlčal, aby som situáciu nezhoršil.  

Ukázali mi fotografiu, zrejme narodeninový záber.  

„Takto vyzerá, má osem rokov.“  

Malý blondiačik s pekným úsmevom a žiarivými očami. 

„Nevidel som ho, naozaj.“  

„Stratil sa včera večer, keď išiel vysypať smeti.“  

„Ak ho zazriem, dám vám vedieť,“ snažil som sa byť nápomocný.  

„Dobre,“ premerali si ma nevraživými pohľadmi a pobrali sa na odchod.  

Privrel som dvere a zlizol červenú kvapku z palca.

III 

Vydržal som presne hodinu. Autá stále neodišli, zhŕkla sa okolo nich hrča divákov. Býva tu veľa dôchodcov, ktorí by inak nevyšli a neriskovali, že sa pokĺznu na ľade. Prítomnosť policajtov a tušeného nešťastia ich však pritiahla ako magnet. Vymotkali sa z vykúrených bytov, postávali na ceste, diskutovali a s dravou nástojčivosťou hľadeli na chlapov v uniformách. Neprekážal im mráz ani studený vietor, hrialo ich vzrušenie z toho, že sa čosi deje.  

Čosi sa deje.  

Obliekol som sa a vyšiel von. Oprel sa do mňa mrazivý vietor, vdýchol som chladný ostrý vzduch. Zatiahnutá obloha neprepúšťala veľa svetla, okolie pôsobilo šedivo, ešte aj sneh vyzeral ako popolček.  

Pri dome postávala rodinka Klišovcov – otec, mama a dve malé sestry. Bývali v byte podo mnou, do ktorého sa vchádzalo samostatným bočným vchodom. Pozdravil som ich kývnutím hlavy, poznali sme sa z videnia, nikdy sme sa nerozprávali. Prešiel som po lúčke zvažujúcej sa medzi domami a zišiel na cestu. Cez zástup zvedavcov som nevidel, okolo čoho sa hmýria policajti. Podišiel som teda bližšie a pretlačil sa k dejisku.  

Dva kovové kontajnery na zasneženej ceste, nič hrozné. Lenže to nebolo všetko. Pri jednom z nich stál čierny kôš na odpadky. Pokrývala ho inovať a vrstvička snehu – musel tam stáť dlho.  

Odrazu ma striaslo a zovrelo mi hrdlo.  

Malý Janko išiel večer vysypať smeti. Určite už bolo tma alebo husté šero. Došiel ku kontajnerom, kôš položil na cestu a... 

Čosi sa stalo.  

Odpadky zostali nevysypané, Janka nebolo.  

Policajti prehľadali kontajnery, či tam náhodou nespadol. Nenašli nič zaujímavé. Rovnaký výsledok priniesla aj prehliadka terénu. Do kopca k lesu neviedli žiadne stopy. Aj sneh na briežku zvažujúcom sa na druhej strane bol neporušený. Na povrchu zamrznutej cesty sa dali rozoznať iba odtlačky pneumatík so zimnými reťazami.  

Policajti priviedli aj stopovacieho psa – statného nemeckého ovčiaka. Lenže ani ten sa neosvedčil, zdal sa zmätený, vodil ich dookola, akoby tu Janko krúžil celé hodiny.  

Ľadová planina, tisícky roztrúsených stôp, napadlo mi.  

Otočil som sa (len žiadne spomienky!) a uvidel Hanu Sliacku. Postávala v hlúčiku, držala za ruku asi šesťročnú dcérku, civela na pobiehajúceho psa, ale pohľad mala zastretý.  

Vedel som, na čo myslí.  

Tisícky roztrúsených stôp.  

Podišiel som k nej. Dievčatko sa ukrylo za mamu a nepriateľsky na mňa zazeralo. Hana si ma nevšimla, stále hľadela na psa, v zelených očiach som jej čítal spomienky. Zaváhal som, najprv ma vystrašilo, že ľadová planina uviazla aj v inej mysli, no napokon sa mi uľavilo. Hana sa nehrá na skrývačku ako Oto, ktorý sám seba presvedčil, že žiadna lúka so zelenou hmlou neexistuje, že sme na nej nestáli a nevideli to, čo sme videli.  

„Ahoj, Hana,“ oslovil som ju.  

„Ahoj,“ odvetila, ale nepozrela na mňa. Nebola prekvapená, určite ma zaregistrovala už pred chvíľou. Líca mala červené, tvár plnšiu, než som si pamätal, postrehol som zopár vrások. Prekvapilo ma to, zvyčajne také detaily nevnímam, Hanu však poznám od detstva, jej tvár mám vpísanú do špiku kostí.  

Chvíľu sme stáli v tichu prerušovanom šepotom dôchodcov a dychčaním stopovacieho psa.  

Nevedel som, či sa so mnou nechce zhovárať, alebo ju uhranula nezvyčajná scéna. Vlastne nebola až taká nezvyčajná, pátranie po Milanovi Jureckom pred viac než dvadsiatimi siedmimi rokmi sa začínalo podobne.  

„Mama, je mi zima,“ zamrnčala malá.  

Hana na mňa konečne pozrela, vystrašené oči vysielali prosbu.  

Čo som mal povedať, ako som ju mal utešiť? Veď ma celého triaslo, odpadkový kôš stojaci na zľadovatenej ceste bol ako vysielač rýdzej hrôzy.  

Bezradne som pokrčil plecami.  

„Mama, zima!“  

„Už ideme, moja,“ povedala Hana a znova na mňa pozrela. Tentoraz som v pohľade zachytil zlosť, akoby ju rozčúlilo, že som ju nezachránil, nevytrhol z rozleptávajúcich spomienok či aspoň nezahatal ich prúd. Rád by som, lenže sa nedalo.  

Zmätený policajný pes zodvihol hlavu a rozštekal sa na nízku šedivú oblohu.  

IV

Prevaľoval som sa nagauči asnažil sa uniknúť zpolospánku, vktorom namňa poľovala zima spred dvadsiatich siedmich rokov. Vbdelom stave si pamätám iba útržky, veď som mal sotva osem rokov. Ani vtvrdom bezsennom spánku mi nehrozí žiadne nebezpečie. Keď sa však ocitnem napomedzí spánku abdelosti, výjavy ztoho hrozného obdobia sa namňa vrhnú ako pirane. Zhrýzajú ma, zatínajú domňa pichľavé zuby avytrhávajú mi mäso – chcú ma ohlodať až nakosť.

Kdesi vzákutiach mysle mám všetko vytepané donajmenších detailov. Hlbinná pamäť je môj najväčší nepriateľ, zima vroku 1985 rozhodla ocelom mojom živote. Nikdy som sa znej nevymotal – zamrzol som vnej, neprišla žiadna jar. Obrazy, vône, pocity... všetko je vomne, prežíva to tam desaťročia, hnusný psychický nádor nejde vyrezať.

Omámene sa prevrátim nabok azakvílim. Chcem sa prebudiť, no minulosť sa už vynorila zozapáchajúcich močarísk, zdrapila ma zahnívajúcimi pazúrmi astiahla podhladinu. Všetko prežívam odznova, akoby sa to dialo práve teraz. Začalo sa to vutorok koncom januára...

Som vbyte sám, všetci kamsi odišli, vraj sa dovečera vrátia. Nie je veľa hodín, no okná už stmavli, akoby zanimi vyhasol život. Je mi chladno, vonku prituhuje, taký mráz som ešte nezažil. Bojím sa otáčať kohútiky radiátorov, otca by to mohlo rozčúliť.

Dúfam, že rodičia sa čoskoro vrátia, ztichého bytu ma chytá hrôza. Prejdem dodetskej izby, ale necítim sa tam bezpečne. Som rozrušený, čosi sa deje, čosi sa mení, neviem to však pomenovať. Podobne som sa cítil naškolskej exkurzii vovodnej elektrárni, keď sme prechádzali okolo hučiacich turbín. Zapamätal som si to slovo, pretože ma vydesili. Nešlo len ohukot, aký vydávali, vzduch okolo nich bol iný, učiteľka nám vysvetlila, že sa okolo mohutných turbín vytvárajú akési polia. Nerozumel som tomu, no aj teraz, prešľapujúc vdetskej izbe znohy nanohu, akoby som sa ocitol vpodobnom poli. Nepočujem žiadnu turbínu, žiadne hučanie, práve naopak – zdá sa mi, že všetko vypchala neviditeľná vata.

Zatočí sa mi hlava, vušiach aočiach cítim tlak ako priponáraní vbazéne. Okenné tabule sa chvejú, nie je to vidieť, ale počuť slabučké popraskávanie skla.

Ticho hustne každou sekundou.

Prejdem dochodby, je tam červený telefón, mama mi vravela, že keby horelo, mám zavolať požiarnikov. Zatiaľ nič nehorí, lenže aj tak mám chuť niekoho zavolať. Chytím slúchadlo asprekvapením zistím, že mám prepotenú dlaň. Nerozumiem, čo sa somnou deje, vušiach mi píska, hlava sa mi krúti, počujem búšenie srdca.

Spoza vstupných dverí kumne doliehajú zvuky. Prichádzajú zosusedného bytu – najprv tam vzámke zaštrkoce kľúč, potom zavŕzga stlačená kľučka.

Pani Drečeková, pomyslím si.

Starena býva sama, manžel jej umrel prednecelým rokom. Stalo sa to vkresle uprostred obývačky. Vraj vnoci pozeral televíziu, stará pani ho ráno našla stuhnutého. Začul som, ako sa otom rozprávajú rodičia.

„Predstav si, vošla som tam, či niečo nepotrebuje,“ vykladala matka otcovi. „Starého nechala vkresle, celú tvár mal modrú, oči roztvorené.“

„Asi porážka,“ konštatoval otec.

„Povedala, aby som si sadla, aukázala nakreslo, hneď vedľa neho,“ mamin hlas sa zreteľne zachvel. „Posadila sa oproti aopýtala sa, či si nedáme kávu. Prisediacej mŕtvole, rozumieš?“

„Starej pani odšoku preskočilo, to sa stáva,“ upokojoval ju.

Držím červené slúchadlo, ruka sa mi trasie amyslím najeho slová.

Starej pani odšoku preskočilo, to sa stáva.

Drečeková sa motká pochodbe zadverami.

Hádam len nejde knám?! zhrozím sa.

Kroky zastanú tesne predprahom, začujem starecké dychčanie.

Uvoľním sa.