Start

Fiodor Michajlovič Dostojevskij 

PRESTUPLENIE I NAKAZANIE

Translation © 2007, 2014 by Viera Hegerová 

Jacket design © 2014 by Zdeněk Ziegler 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z ruského originálu Prestuplenie i nakazanie (Sobranije 

sočinenij v deviati tomach, Moskva, ASTREĽ, 

AST, 2003) preložila Viera Hegerová. 

Redigovala Dana Lehutová. 

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler.

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 647. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare tretie vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4177-0

PRVÁ ČASŤ

I

Začiatkom júla podvečer, za ukrutnej páľavy, vyšiel istý mladík zo svojej kutice, kde býval v podnájme u obyvateľov v S-kej uličke, na ulicu a pomaly, akoby váhavo, zamieril ku K-ovmu mostu.

Na schodoch sa šťastne vyhol stretnutiu so svojou domácou. Jeho kutica bola v podkroví vysokého štvorposchodového domu a pripomínala skôr skriňu ako byt. Jeho pani domáca, od ktorej si prenajímal kuticu aj s obedom a slúžkou, bývala o poschodie nižšie v samostatnom byte, a zakaždým, keď odchádzal z domu, nevyhnutne musel prejsť popri jej kuchyni, takmer vždy dokorán otvorenej na schodisko. A mladík zakaždým, keď prechádzal okolo, mal akýsi chorobný pocit zbabelosti, pri ktorom sa hanbil a mraštil sa. Bol u domácej zadlžený po uši a bál sa s ňou stretnúť.

Niežeby bol zbabelý a zakríknutý, skôr celkom naopak; ale od istého času bol veľmi podráždený a napätý, v stave pripomínajúcom hypochondriu. Tak veľmi sa pohrúžil do seba a tak sa od všetkých izoloval, že sa bál stretnúť s kýmkoľvek, nielen s domácou. Ubíjala ho chudoba; ale ani stiesnené pomery ho už v poslednom čase netrápili. Úplne sa prestal, ba ani sa nechcel zaoberať bežnými záležitosťami. Vlastne sa nebál domácej, nech by voči nemu čokoľvek zamýšľala. Ale zastaviť sa na schodoch, počúvať kadejaké nezmysly o každodenných daromniciach, ktoré ho vôbec nezaujímajú, celé to urgovanie nájomného, hrozby, sťažnosti, a pritom sa má vykrúcať, ospravedlňovať, klamať – to teda nie, radšej sa prešmykne ako mačka po schodoch a nebadane sa vytratí.

Ale tentoraz, keď vyšiel na ulicu, samého ho prekvapil strach zo stretnutia so svojou veriteľkou.

Aký skutok sa chystám vykonať a zároveň sa bojím takej hlúposti, pomyslel si so zvláštnym úsmevom. Hm... naozaj... človek má všetko vo svojich rukách, a všetko si to nechá ujsť spred nosa, jedine zo zbabelosti... to je už axióma... Rád by som vedel, čoho sa ľudia najväčšmi boja... Najväčšmi sa boja nového kroku, nového vlastného slova... No už priveľa táram. Preto nič nerobím, lebo táram. Ale možno je to tak: preto táram, lebo nič nerobím. Tento posledný mesiac som sa naučil tárať, keď som celé dni vylihoval v kúte a premýšľal... o nesmrteľnosti chrústa. No prečo ta teraz idem? Vari som toho schopný? Vari to myslím vážne? Vôbec to nemyslím vážne. Len sa tak utešujem vo fantázii, že je to hračka! Možno je to naozaj hračka!

Vonku bola strašná páľava, navyše dusno, tlačenica, všade vápno, lešenie, tehly, prach a ten typický letný pach, tak dobre známy každému Petrohradčanovi, ktorý si nemal možnosť prenajať chatu – všetko to zrazu nepríjemne rozrušilo už aj tak podráždené mladíkove nervy. Neznesiteľný zápach z výčapov, v tejto časti mesta mimoriadne početných, a opilci, na ktorých podchvíľou natrafil, hoci bol všedný deň, dovŕšili odporný a žalostný kolorit scény. V jemných črtách mladíka sa mihol pocit hlbokého hnusu. Mimochodom, bol to neobyčajne pekný muž, mal krásne tmavé oči, tmavogaštanové vlasy, dosť vysoký, štíhly a urastený. No o chvíľu akoby bol upadol do hlbokého zamyslenia, ba priam do mrákot, a šiel, ani nevnímal okolie, ba ani ho nechcel vnímať. Iba si chvíľami mrmlal čosi pod nos, zo zvyku viesť monológ, ktorý si hneď sám uvedomil. Vzápätí si priznal, že myšlienky sa mu zavše pletú a že je veľmi slabý: už druhý deň takmer nič nejedol.

Bol tak biedne oblečený, že iný, hoci na to navyknutý človek by sa hanbil cez deň vyjsť v takých handrách na ulicu. Ale v tejto štvrti bolo ťažké kohokoľvek prekvapiť oblečením. Blízkosť Senného námestia, množstvo povestných zariadení a prevaha cechového a remeselníckeho obyvateľstva, natlačeného v centrálnych petrohradských uliciach a uličkách, spestrovali tu a tam celkovú panorámu takými indivíduami, že by bolo zvláštne čudovať sa pri stretnutí s akoukoľvek postavou. No v mladíkovej duši sa nakopilo už toľko zlostného pohŕdania, že hoci bol na seba zavše dosť háklivý, už sa na ulici za svoje handry veľmi nehanbil. Iné to bolo pri stretnutí so známymi alebo bývalými priateľmi, s ktorými sa už vôbec nerád stretal... Keď však akýsi opilec, ktorého práve viezli po ulici na obrovskom voze, ktorý ťahal obrovský ťažný kôň, zakričal naňho: „Hej, ty nemecký klobučiar!“ a zreval to na plné hrdlo a ukázal naňho rukou, mladík zrazu zastal a kŕčovito si chytil klobúk. Klobúk bol vysoký, zaguľatený, od Cimmermana, ale už veľmi obnosený, vyšedivený, samá diera a škvrna, bez striešky, v nemožnom uhle sa nakláňajúci nabok. No nezaplavila ho hanba, ale celkom iný pocit, pripomínajúci skôr úľak.

– Vedel som to! – mrmlal zmätený, – myslel som si to! Horšie sa už nemohlo stať! Takáto hlúposť, takáto banalita môže zmariť celý plán! Naozaj, priveľmi nápadný klobúk... smiešny, a preto nápadný... K mojim handrám rozhodne patrí čiapka, hocijaká stará placka, a nie toto čudo. Taký klobúk nikto nenosí, zďaleka si ho všimnú a zapamätajú... najmä potom si spomenú, a je tu dôkaz. Teraz musím byť čo najnenápadnejší. Hlavné sú detaily, detaily! Práve detaily vždy a všetko pokazia...

Nemusel ísť ďaleko; vedel aj, koľko krokov je to od brány jeho domu: presne sedemsto tridsať. Raz ich bol zrátal, keď sa veľmi oddal svojej predstave. Vtedy jej ešte ani sám neveril a len sa dráždil jej pohoršujúcou, no lákavou opovážlivosťou. Prešiel mesiac a už sa na to pozeral ináč, a napriek všetkým podpichujúcim monológom o vlastnej bezmocnosti a nerozhodnosti pohoršujúcu predstavu už akosi mimovoľne pokladal za podujatie, hoci ešte vždy si neveril. Dokonca išiel teraz vykonať skúšku svojho podujatia a jeho vzrušenie s každým krokom rástlo.

So zovretým srdcom a nervóznou triaškou prišiel k obrovskému domu, ktorý bol jedným múrom obrátený ku kanálu a druhým do ulice. Dom pozostával z malých bytov a obývali ho rozliční remeselníci – krajčíri, klampiari, kuchárky, všelijakí Nemci, zárobkovo činné slobodné dievčatá, drobní úradníci a podobní. Oboma vchodmi a na oboch dvoroch sa len tak mihali vchádzajúci a vychádzajúci. Dom mal troch či štyroch domovníkov. Mladík bol veľmi spokojný, že nestretol ani jedného, a nenápadne sa ihneď prešmykol bránou napravo na schodisko. Schodisko bolo tmavé a úzke, zadné, ale to všetko už poznal a preskúmal, a celé toto prostredie sa mu pozdávalo: v takej tme ani zvedavý pohľad nebol nebezpečný. Ak sa v tejto chvíli tak bojím, čo by bolo, keby skutočne došlo k samému skutku, pomyslel si mimovoľne, keď prichádzal na tretie poschodie. Tu mu zahatali cestu vyslúžilí vojaci nosiči, vynášajúci z jedného bytu nábytok. Už predtým vedel, že v tom byte býval istý Nemec s rodinou, úradník. Aha, ten Nemec sa teraz sťahuje, teda na treťom poschodí, na tomto schodisku a na tejto chodbe zostane na istý čas obývaný len starenin byt. To je dobre... pre každý prípad... pomyslel si opäť a zazvonil pri stareniných dverách. Zvonček zadrnčal slabo, akoby bol plechový, a nie medený. V podobných malých bytoch takých domov sú skoro všade rovnaké zvončeky. Už zabudol na zvuk toho zvončeka, a teraz mu tento zvláštny zvuk zrazu čosi pripomenul a vyvolal jasnú predstavu... Strhol sa, už mu celkom povolili nervy. O chvíľku sa dvere odchýlili na úzku škáročku: obyvateľka si škárou obzerala návštevníka so zjavnou nedôverou, bolo vidieť len jej očká svietiace z tmy. Ale keď zbadala na chodbe veľa ľudí, osmelila sa a otvorila celkom. Mladík vkročil cez prah do tmavej predsiene, predelenej priečkou, za ktorou bola malá kuchynka. Starena stála pred ním mlčky a spýtavo pozerala naňho. Bola to drobná, chudá stariga, asi šesťdesiatročná, s pichľavými a zlostnými očami, s malým špicatým nosom a s obnaženou hlavou. Svetlé, trochu prešedivené vlasy mala silno napustené olejom. Tenký a dlhý krk, pripomínajúci kuraciu nôžku, mala omotaný akousi flanelovou handrou, a na pleciach, hoci bola horúčava, sa jej plantala roztrhaná a ožltnutá kožušinová vesta. Stariga ustavične pokašliavala a stenala. Mladík asi pozrel na ňu zvláštnym pohľadom, lebo aj v jej očiach zrazu opäť preblesla predošlá nedôvera.

– Som Raskoľnikov, študent, bol som u vás pred mesiacom, – rýchlo zamrmlal mladík a mierne sa uklonil, lebo si spomenul, že musí byť prívetivý.

– Pamätám si, pane, veľmi dobre si pamätám, že ste tu boli, – preriekla dôrazne starena a nespúšťala spýtavé oči z jeho tváre.

– Nuž... som tu zase, v tej istej veci... – pokračoval Raskoľnikov, trochu zmätený a prekvapený stareninou nedôverčivosťou.

Možno je vždy taká, len som si to prv nevšimol, pomyslel si s nepríjemným pocitom.

Starena chvíľu mlčala, akoby rozmýšľala, potom ustúpila nabok, ukázala na izbové dvere a preriekla, púšťajúc hosťa dopredu:

– Nech sa páči, pane.

Malá izba, do ktorej mladík vošiel, mala žlté tapety, muškáty a mušelínové záclony na oblokoch, a v tej chvíli bola jasne osvetlená zapadajúcim slnkom. Aj potom bude takisto svietiť slnko, akoby mimovoľne sa mihlo Raskoľnikovovi hlavou a bleskovo prebehol pohľadom po celej izbe, aby si podľa možnosti všimol a zapamätal rozmiestnenie. Ale v izbe nebolo nič mimoriadne. Starý nábytok zo zažltnutého dreva pozostával z divána s veľkým vypuklým operadlom, z oválneho stola pred divánom, z toaletky so zrkadlom medzi oblokmi, stoličiek popri stenách a z dvoch-troch lacných obrázkov v žltých rámoch, zobrazujúcich nemecké slečny s vtákmi v rukách – to bolo celé zariadenie. V kúte pred malou ikonou horelo večné svetlo. Všetko bolo veľmi čisté: nábytok aj dlážka boli vyleštené; všetko sa ligotalo. Lizavetina robota, pomyslel si mladík. V celom byte by sa nenašla ani smietka. Taká čistota býva u zlých a starých vdov, uvažoval ďalej Raskoľnikov a zvedavo pozrel bokom na kartúnový záves na dverách do druhej malej izbietky, kde stála starenina posteľ a bielizník a kde ešte ani raz nenazrel. Celý byt pozostával z týchto dvoch izieb.

– Čo si želáte? – prísne sa opýtala stariga, keď vošla do izby, a ako prv sa postavila rovno pred neho, aby mu videla do tváre.

– Doniesol som záloh, aha! – A vybral z vrecka staré ploské strieborné hodinky. Na zadnej strane bol zobrazený glóbus. Retiazka bola oceľová.

– Ale už bola lehota minulého zálohu. Predvčerom bol mesiac, čo vypršala.

– Uhradím vám úroky za ďalší mesiac; pozhovejte.

– To je moja dobrá vôľa, pane, či pozhoviem, alebo vašu vec hneď predám.

– Dáte mi dosť za tie hodiny, Aľona Ivanovna?

– Ale, pane, nosíš mi samé daromnice, čo nestoja za nič. Za prstienok som vám minule dala dve papierky, a u zlatníka také dostať za rubeľ päťdesiat.

– Dajte mi za ne štyri ruble, vyplatím si ich, sú po otcovi. Čoskoro dostanem peniaze.

– Rubeľ päťdesiat a úroky dopredu, ak chcete.

– Rubeľ päťdesiat! – skríkol mladík.

– Ako chcete. – A starena mu vracala hodinky. Mladík si ich vzal a rozčúlený chcel hneď odísť; ale vzápätí sa spamätal, spomenul si, že už nemá kam ísť a že prišiel aj pre niečo iné.

– Tak dajte! – povedal grobiansky.

Starena siahla do vrecka po kľúče a šla do druhej izby za závesom. Mladík osamel naprostred izby, zvedavo načúval a uvažoval. Bolo počuť, ako odomykala bielizník. Asi horná zásuvka, domýšľal sa. Kľúče teda nosí v pravom vrecku... Všetky v jednom zväzku, na oceľovom krúžku... Jeden kľúč je asi trikrát väčší ako ostatné, zúbkatý, iste nie je od bielizníka... Teda ešte má dajakú skrinku či truhlicu... To by ma zaujímalo. Truhlice majú také kľúče... Ale aká je to špinavosť...

Starena sa vrátila.

– Takto, pane: ak rátame mesačne desať kopejok od rubľa, tak za rubeľ päťdesiat sa vám priráta pätnásť kopejok, mesiac dopredu. A za predošlé dva ruble sa vám ešte priráta dopredu dvadsať kopejok. Spolu je to tridsaťpäť. Teraz teda dostanete za svoje hodinky rubeľ pätnásť kopejok. Tu máte.

– Ako to! Teraz len rubeľ pätnásť kopejok!

– Veru tak.

Mladík sa neškriepil a vzal si peniaze. Pozeral na starenu a otáľal s odchodom, akoby chcel ešte čosi povedať alebo urobiť, ale akoby ani sám nevedel, čo konkrétne...

– Aľona Ivanovna, možno vám v najbližších dňoch donesiem ešte jednu vec... striebornú... veľmi peknú... tabatierku... len čo mi ju vráti priateľ... – Odmlčal sa, zmätený.

– Potom sa pozhovárame, pane.

– No, zbohom... A vy stále sedíte doma sama, kde je sestrička? – nasadil čo najprirodzenejší tón, keď vychádzal do predsiene.

– Čo vás do toho, pane?

– Ale nič. Len som sa spýtal. A vy hneď... Zbohom, Aľona Ivanovna!

Raskoľnikov vyšiel, načisto zmätený. A zmätok v ňom sa ešte stupňoval. Keď schádzal po schodoch, niekoľko ráz sa zastavil, akoby ho dačo náhle prekvapilo. Nakoniec, už na ulici, zvolal:

– Ach bože! Aké je to všetko odporné! Vari naozaj, naozaj som... nie, to je hlúposť, to je nezmysel! – dodal rozhodne.

– Vari naozaj mi taká hrôza mohla zísť na rozum? Takej špinavosti je schopné moje srdce! Je to špinavé, podlé, ohavné, ohavné! A ja som celý mesiac...

Ale svoje vzrušenie nemohol vyjadriť ani slovami, ani výkrikmi. Pocit nekonečného hnusu, ktorý mu zvieral a miatol srdce, už keď vošiel k starene, nadobudol teraz takú intenzitu a prejavil sa tak zreteľne, že nevedel, kam utiecť pred svojou úzkosťou. Išiel po chodníku ako opitý, nevšímal si chodcov a vrážal do nich, a spamätal sa až v ďalšej ulici. Keď sa poobzeral, zbadal, že stojí pred výčapom, do ktorého sa schádzalo z chodníka po schodoch, do suterénu. Z dverí práve vychádzali dvaja opití, podopierali sa navzájom a nadávajúc vyšli na ulicu. Raskoľnikov dlho nerozmýšľal a hneď zišiel dolu. Dosiaľ ešte nikdy nebol vo výčape, ale teraz sa mu krútila hlava a navyše ho trýznil pálčivý smäd. Zatúžil po dúšku studeného piva, a navyše náhlu slabosť pripisoval aj tomu, že bol hladný. Usadil sa v tmavom a špinavom kúte pri polepenom stole, objednal si pivo a žiadostivo vypil prvý pohár. Ihneď sa mu uľavilo a v hlave sa mu vyjasnilo. Všetko je to nezmysel, povedal si s nádejou, nemám sa prečo trápiť. Bol to iba fyzický kolaps! Stačí pohár piva, kúsok suchého chleba – a razom silnie rozum, rozjasní sa myseľ, pevnejú zámery! Tfí, aké je to všetko úbohé...! Ale napriek tomuto pohŕdavému odpľutiu pozeral už veselo, akoby sa bol zrazu oslobodil od hroznej ťarchy, a prívetivo si obzrel prítomných. No aj v tejto chvíli vzdialene tušil, že táto náchylnosť k lepšiemu je tiež chorobná.

Vo výčape bolo na ten čas málo ľudí. Okrem dvoch opitých, ktorých stretol na schodoch, vzápätí za nimi odišla naraz celá kompánia, asi päť chlapov s jednou dievkou a s harmonikou. Po nich tam bolo ticho a prázdno. Zostal iba jeden trochu podnapitý, čo sedel pri pive, podľa zovňajšku mešťan; jeho spoločník, tučný, mohutný, v krátkom kabátci a so šedivou bradou, veľmi opitý, zaspal na lavici a kedy-tedy, akoby zo sna, zrazu roztiahol obe ruky a luskol prstami, natriasal sa hornou časťou tela, nevstanúc z lavice, a pritom si pospevoval akýsi nezmysel, lovil v pamäti veršík ako:

Celý rok si ženu láska

ce-lý rok si že-nu lás-kal...

Alebo zrazu, keď sa znovu prebral:

Po Podiačeskej išiel,

svoju bývalú našiel...

Ale nikto s ním neprežíval jeho šťastie; jeho mlčanlivý spoločník sa díval na všetky tieto výbuchy priam nepriateľsky a nedôverčivo. Bol tu ešte jeden chlap, ktorý vyzeral ako úradník vo výslužbe. Sedel obďaleč pred svojím pohárikom, tu i tam si odpil a poobzeral sa. Zdalo sa, že aj on je trochu rozrušený.

II

Raskoľnikov nebol zvyknutý na dav, a ako sme už povedali, vyhýbal sa každej spoločnosti, najmä v poslednom čase. Ale teraz ho zrazu čosi k ľuďom priťahovalo. Odohrávalo sa v ňom čosi nové a zároveň pocítil túžbu po ľuďoch. Úzkosť a pochmúrny nepokoj, ktoré sa v ňom za celý mesiac nakopili, ho tak unavili, že sa mu zažiadalo aspoň na minútku si vydýchnuť v inom svete, v akomkoľvek, a tak teraz celkom rád sedel vo výčape, nehľadiac na špinu okolo seba.

Majiteľ zariadenia bol v druhej miestnosti, ale často vošiel do hlavnej, schádzal odkiaľsi po schodoch, pričom sa najprv zjavili jeho švihácke namastené čižmy s veľkými červenými manžetami. Na sebe mal kacabajku a strašne zašpinenú čiernu atlasovú vestu, bol bez kravaty, a celú tvár akoby mal naolejovanú ako železná zámka.

Za pultom stál asi štrnásťročný učeň, a bol tu ešte ďalší, mladší, ktorý nosil, čo si objednali. Boli tam nakrájané uhorky, čierne sucháre a rybacie rezy; všetko to odporne smrdelo. Bolo dusno, až sa tam nedalo vydržať, a všetko bolo také presiaknuté alkoholickým zápachom, že vari už len od vzduchu sa človek mohol za päť minút opiť.

Niekedy sa stáva, že sa stretneme s celkom neznámymi ľuďmi, ktorí nás zaujmú na prvý pohľad, akosi zrazu, nečakane, prv než padne slovo. Presne takto zapôsobil na Raskoľnikova hosť, ktorý sedel obďaleč a pripomínal úradníka vo výslužbe. Mladík si neskôr neraz spomenul na tento prvý dojem a dokonca ho pripisoval predtuche.

Nespúšťal oči z úradníka, pravdaže, aj preto, že aj úradník uprene pozeral naňho, a navidomoči by sa bol veľmi rád dal s ním do reči. Na ostatných, čo boli vo výčape, vrátane majiteľa, pozeral úradník akosi bežne, až zunovane a zároveň aj s nádychom povýšeneckého pohŕdania, ako na ľudí nižšej spoločenskej vrstvy a vzdelania, s ktorými si nemá čo povedať. Bol to muž vyše päťdesiatky, strednej výšky a zavalitej postavy, prešedivený, s veľkou plešinou, tvár od ustavičného pitia žltá, až zelenkavá, s pripuchnutými viečkami, spoza ktorých ako cez škáročky žiarili malé, ale živé červené oči. Mal v sebe čosi zvláštne; z pohľadu akoby mu vyžarovalo nadšenie – možno to bol rozum aj inteligencia –, ale zároveň akoby v ňom prebleskovalo šialenstvo. Oblečený mal starý, úplne zodratý čierny frak s obtrhanými gombíkmi. Jeden sa ešte ako-tak držal, a tým sa aj zapínal, zjavne v úsilí nespreneveriť sa bontónu. Spod nankinovej vesty trčala náprsenka, celá dokrkvaná, zakvickaná a poliata. Tvár mal oholenú, ako mávajú úradníci, ale už dávno, takže mu husto vyrážalo tmavosivé strnisko. Aj v gestách mal skutočne čosi solídne úradnícke. Ale bol nepokojný, strapatil si vlasy a chvíľami si užialene podopieral oboma rukami hlavu, opretý deravými lakťami o poliaty, polepený stôl. Napokon pozrel priamo na Raskoľnikova a hlasno a dôrazne preriekol:

– Dovolíte, vážený pane, aby som sa vám slušne prihovoril? Lebo aj keď váš zovňajšok nie je pozoruhodný, moja skúsenosť poznáva vo vás vzdelaného a na alkohol nezvyknutého človeka. Vždy som si vážil vzdelanosť, spojenú s úprimnými citmi, a navyše som titulárny radca. Volám sa Marmeladov, titulárny radca. S dovolením, ráčite pracovať v úrade?

– Nie, študujem... – odpovedal mladík, čiastočne prekvapený kvetnatým tónom aj tým, že ho tak priamo, zoči-voči oslovili. Hoci pred chvíľou náhle zatúžil aspoň po nejakej komunikácii s ľuďmi, už pri prvom priamom oslovení zrazu pocítil svoj zvyčajný nepríjemný a dráždivý pocit odporu ku každému cudziemu človeku, čo sa dotkol alebo sa len chcel dotknúť jeho osobnosti.

– Teda študent, alebo bývalý študent! – zvolal úradník, – myslel som si to! Skúsenosť, vážený pane, častá skúsenosť! – a chvastavo si priložil prst k čelu. – Boli ste študentom alebo ste pôsobili vo vedeckej oblasti! Ak dovolíte...

Knísavo vstal, chytil svoju nádobku, pohárik a prisadol si k mladíkovi, trochu nakríž od neho. Bol podnapitý, ale rozprával výrečne a smelo, iba zavše stratil niť a preťahoval slová. Priam dychtivo sa vrhol na Raskoľnikova, akoby sa celý mesiac nebol s nikým zhováral.

– Vážený pane, – začal takmer slávnostne, – chudoba cti netratí, to je svätá pravda. Viem, že ani opilstvo nie je cnosť, to vôbec nie. Ale žobráctvo, vážený pane, žobráctvo už nemá cti. V chudobe si ešte zachovávate ušľachtilosť vrodených citov, ale v žobráctve nikdy a nikto. Za žobráctvo už ani nevyháňajú palicou, ale vymetajú metlou z ľudskej spoločnosti, aby vás čo najväčšmi urazili; a to je správne, lebo ako žobrák som prvý schopný urážať sám seba. Preto pijem! Vážený pane, pred mesiacom pán Lebeziatnikov zmlátil moju manželku, a moja manželka nie je to čo ja! Rozumiete? Dovoľte mi otázočku, len tak z čírej zvedavosti: ráčili ste už prenocovať na Neve, na člnoch so senom?

– Nie, nemal som príležitosť, – odpovedal Raskoľnikov. – To je čo?

– Nuž, odtiaľ som prišiel, a už piatu noc...

Nalial si pohárik, vypil a zamyslel sa. Naozaj, na jeho obleku, ba aj vo vlasoch bolo kde-tu vidieť prichytené stebielka sena. Bolo veľmi pravdepodobné, že päť dní sa ani nevyzliekol a neumýval. Najmä ruky mal špinavé, umastené, červené, a nechty čierne.

Zdalo sa, že jeho reči vzbudili všeobecnú, aj keď iba lenivú pozornosť. Chlapci za pultom sa chichotali. Výčapník asi náročky zišiel z hornej miestnosti, aby si vypočul rozprávača, a sadol si obďaleč a lenivo, ale dôležito zíval. Marmeladov musel tu byť dávno známy. Aj sklon ku kvetnatej reči získal pravdepodobne v častých krčmových rozhovoroch s rozličnými neznámymi. Tento zvyk sa u niektorých pijanov mení na potrebu, najmä u tých, s ktorými doma zaobchádzajú prísne a komandujú ich. A preto sa v pijanskej spoločnosti vždy usilujú vydobyť uznanie, prípadne aj úctu.

– Zabávač! – hlasno preriekol výčapník. – A čo robota, prečo nie ste v úrade, keď ste úradník?

– Prečo nie som v úrade, vážený pane, – zareagoval Marmeladov, a obracal sa výhradne na Raskoľnikova, akoby sa to bol on opýtal, – prečo nie som v úrade? Myslíte, že ma nebolí srdce, keď sa len tak nemilobohu ponevieram? Keď pán Lebeziatnikov pred mesiacom vlastnoručne zbil moju manželku a ja som ležal opitý, myslíte, že som netrpel? S dovolením, mladý muž, stalo sa vám... hm... že ste museli beznádejne žobrať o pôžičku?

– Stalo sa... totiž, ako beznádejne?

– Úplne beznádejne, keď dopredu viete, že z toho nič nebude. Napríklad dopredu a určite viete, že ten človek, ten najslušnejší a najprospešnejší občan vám ani za svet nepožičia, a prečo by aj mal, spytujem sa. Veď on vie, že mu ich nevrátim. Zo súcitu? Ale pán Lebeziatnikov, ktorý sleduje nové názory, nedávno vysvetľoval, že súcit je v dnešných časoch dokonca zakázaný vedecky a že sa to už dodržiava v Anglicku, kde je politická ekonómia. Prečo by mi požičal, spytujem sa. A hoci viete dopredu, že nepožičia, predsa len sa vyberiete za ním a...

– Tak prečo idete? – podotkol Raskoľnikov.

– A keď nemám za kým, keď už nemám kam ísť! Veď každý človek by mal mať možnosť aspoň niekam ísť. Nastane taká chvíľa, že nevyhnutne treba aspoň niekam ísť! Keď moja jediná dcéra išla prvý raz so žltou kartou na ulicu, tiež som šiel... (lebo moja dcéra si zarába na ulici) –, doložil mimochodom a trochu znepokojene pozrel na mladíka. – To nič, vážený pane, to nič! – vzápätí a navidomoči pokojne vyhlásil, keď obaja učni pri pulte vyprskli smiechom a usmial sa aj sám výčapník. – To nič! Toto pokyvovanie hlavami ma už neprivádza do rozpakov, lebo už všetci všetko vedia a všetko tajné sa stáva zjavným; a nestaviam sa k tomu s pohŕdaním, ale s pokorou. Nech! Nech! „Ajhľa, človek!“ Dovoľte, mladý muž: môžete... Ale nie, vyjadrím sa výstižnejšie a obraznejšie: nie či môžete, ale či sa opovážite, keď sa teraz na mňa dívate, povedať s istotou, že nie som sviňa?

Mladík nepovedal ani slovo.

– Tak teda, – pokračoval rečník, keď vážne a dokonca so zdôraznenou dôstojnosťou prečkal chichot, ktorý sa opäť ozval v miestnosti. – Teda nech som sviňa, ale ona je dáma! Ja sa podobám na zviera, ale Katerina Ivanovna, moja manželka, je vzdelaná osoba a rodom je dcéra vysokého dôstojníka. Nech, nech som podliak, ale ona má vznešené srdce a prekypuje citmi, zušľachtenými výchovou. Lenže... och, keby ma poľutovala! Vážený pane, vážený pane, každý človek by mal mať aspoň jedno miesto, kde by ho poľutovali! Ale Katerina Ivanovna, aj keď je veľkodušná dáma, predsa je nespravodlivá... Hoci sám chápem, že keď ma vyťahá za vlasy, je to len zo žiaľu, lebo, opakujem bez rozpakov, hocikedy ma vyťahá za vlasy, – podotkol s dôraznou dôstojnosťou, keď opäť začul chichot, – ale bože, keby aspoň jediný raz... Ale nie! Nie! všetko to je daromné, škoda reči! Škoda reči...! Lebo už neraz sa mi splnilo želanie a neraz ma poľutovali, ale... takú mám náturu, som ozajstné hovädo!

– To teda hej! – poznamenal výčapník zívajúc. Marmeladov rázne buchol päsťou po stole.

– Takú mám náturu! Viete vy, viete, pán môj, že som jej prepil ešte aj pančuchy? Nie topánky, lebo to by vyzeralo aspoň trochu normálne, ale pančuchy, jej pančuchy som prepil! Aj jej štólu z kozej srsti som prepil, jej vlastnú, čo kedysi dostala do daru, nie moju; bývame v studenej kutici a ona tej zimy prechladla a kašľala, už vykašliavala krv. Máme troje malých detí a Katerina Ivanovna drie od svitu do mrku, drhne a čistí, aj deti umýva, lebo od malička si zvykla na čistotu, ale má slabé pľúca a je náchylná na suchoty, cítim to. Myslíte, že to necítim? Čím viac pijem, tým väčšmi to cítim. Preto pijem, že v pití hľadám zľutovanie a cit. Nehľadám veselosť, ale žiaľ... Pijem, lebo chcem vyslovene trpieť! – A ako v zúfalstve položil na stôl hlavu.

– Mladý muž, – pokračoval, keď opäť zdvihol hlavu, – vo vašej tvári čítam žiaľ. Zbadal som to, sotva ste vošli, a preto som vás hneď oslovil. Lebo keď vám tu rozprávam históriu svojho života, nechcem sa vystaviť očiam týchto darmožráčov, ktorí aj tak vedia o všetkom, ale hľadám citlivého a vzdelaného človeka. Vedzte, že moja manželka dostala výchovu v gubernskom šľachtickom ústave a na absolventskom večierku tancovala sólo so šálom v prítomnosti gubernátora a iných osobností, za čo dostala zlatú medailu aj pochvalný diplom. Medailu... no, medailu sme predali... už dávno... hm... pochvalný diplom má dodnes schovaný v truhlici, nedávno ho ukazovala domácej. A hoci má s domácou ustavičné konflikty, zažiadalo sa jej aspoň pred niekým sa popýšiť a povedať o niekdajších šťastných časoch. Nezazlievam jej to, nie, lebo to je to posledné, čo jej ostalo v spomienkach, všetko ostatné vyšlo navnivoč! Áno, áno; je to prchká dáma, hrdá a neoblomná. Sama drhne dlážku a žije o čiernom chlebe, ale neúctu k sebe nestrpí. Preto ani pánu Lebeziatnikovovi nechcela prepáčiť jeho grobianstvo, a keď ju za to pán Lebeziatnikov zbil, ľahla do postele ani nie tak od bitky ako od návalu citov. Zobral som si ju už ako vdovu s tromi deťmi, jedno menšie ako druhé. Za prvého muža, dôstojníka pechoty, sa vydala z lásky, ušla s ním z rodičovského domu. Nesmierne ho milovala, ale muž prepadol kartárstvu, dostal sa pred súd a tak aj zomrel. Ku koncu ju aj bíjal; aj keď mu to neodpustila, čo viem bezpečne aj z dokladov, dosiaľ naňho spomína so slzami a dáva mi ho za príklad, a ja som rád, som rád, lebo aspoň vo svojej fantázii vidí sama seba v minulosti šťastnou. Po jeho smrti zostala s tromi malými deťmi v ďalekých surových končinách, kde som vtedy žil aj ja, a ocitla sa v takej zúfalej biede, že hoci som už v živote videl všelijaké osudy, nie som schopný to opísať. Všetci príbuzní sa jej zriekli. A ona bola hrdá, príliš hrdá... A vtedy, vážený pane, vtedy ja, tiež vdovec, so štrnásťročnou dcérou od prvej ženy, ponúkol som jej svoju ruku, lebo som sa nemohol dívať na toľké utrpenie. Podľa toho môžete usudzovať, aký stupeň dosiahlo jej utrpenie, keď ona, vzdelaná, dobre vychovaná a zo známej rodiny, pristala, že sa za mňa vydá! Vydala sa za mňa! Plakala, nariekala, zalamovala ruky, ale vydala sa! Nemala totiž iné východisko, Rozumiete, rozumiete, vážený pane, čo to znamená, keď už človek nemá nijaké východisko? Nie! Vy tomu ešte nerozumiete... A celý rok som si pobožne a sväto plnil svoju povinnosť a tohto som sa ani nedotkol (ďobol prstom do fľaše), lebo nie som bezcitný. Ale ani tým som jej neulahodil; zrazu som prišiel o miesto, nie z vlastnej viny, ale v dôsledku administratívnych zmien, a vtedy som sa už dotkol! Bude to už pol druha roka, čo sme sa po dlhom putovaní a nekonečných útrapách napokon ocitli v tomto veľkolepom hlavnom meste vyzdobenom nespočetnými pamätníkmi. Tu som dostal miesto... Dostal a opäť oň prišiel. Rozumiete? Tu som už prišiel oň z vlastnej viny, lebo sa prejavila moja nátura... Bývame teraz v podnájme u Amálie Fiodorovny Lippevechzelovej. Ale z čoho žijeme a čím platíme, sám neviem. Okrem nás bývajú tam viacerí... Je to sodoma, tá najohavnejšia... hm... veru... Zatiaľ vyrástla aj moja dcérka z prvého manželstva, a čo si vytrpela od svojej macochy, dcérka moja, keď vyrastala, o tom pomlčím. Lebo hoci Katerina Ivanovna prekypuje veľkodušnosťou, je to prchká a nervózna dáma, naziape na ňu... Tak veru! Radšej na to ani nespomínať! Viete si predstaviť, že vzdelanie Soňa nedostala. Skúsil som asi pred štyrmi rokmi preberať s ňou zemepis a svetové dejiny; ale keďže sám som mal v týchto vedomostiach slabiny, a ani som nemal vhodné príručky, lebo knižky, čo sme mali... hm...! No, už tie knižky ani nemáme, tak sa skončilo celé vyučovanie. Prestali sme pri perzskom Kýrovi. Neskôr, keď už dosiahla dospelý vek, prečítala niekoľko ľúbostných románov, ešte nedávno zásluhou pána Lebeziatnikova prečítala s veľkým záujmom jednu knihu – Fyziológiu od Lewisa, ráčite ju poznať? –, dokonca nám nahlas čítala úryvky: to je jej celé vzdelanie. Teraz sa obraciam na vás, môj vážený pane, so svojou súkromnou otázkou: čo myslíte, koľko si môže chudobná, ale poctivá dievčina zarobiť poctivou prácou? Ani pätnásť kopejok za deň si nezarobí, pane, ak je poctivá a nemá mimoriadne nadanie, nech by pracovala do úmoru! A to ešte štátny radca Ivan Ivanovič Klopštok – ráčili ste o ňom počuť? – nielenže jej dosiaľ nezaplatil za ušitie pol tucta holandských košieľ, ale ešte ju hanebne vyhnal, zdupotal na ňu a neslušne jej vynadal pod zámienkou, že golier na košeliach nemá správnu veľkosť a je nakrivo. A doma hladné detičky... A doma Katerina Ivanovna zalamuje ruky, chodí po izbe, na líca jej vystúpili červené škvrny, čo je pre túto chorobu príznačné: Bývaš si tu u nás, darmožráčka, ješ a piješ a teplo užívaš, ale čo už tu je a pije, keď detičky hádam tri dni nevidia ani suchej kôrky! Ležal som vtedy... no čo už! Ležal som opitý a počujem, ako moja Soňa vraví (je taká pokorná, aj hlások má krotký... svetlovlasá, tváričku má večne bielu, chudú), teda vraví: Katerina Ivanovna, hádam sa len nemám dať na to! Totiž Daria Francevna, zlomyseľná a polícii dobre známa žena, nás už zo tri razy cez domácu navštívila. No a čo, odpovedá Katerina Ivanovna posmešne, čo si to budeš chrániť? Nevídali, aký poklad! Nezazlievajte jej to, vážený pane, nezazlievajte! Nepovedala to pri zdravom rozume, ale vo veľkom rozrušení, v chorobe a uprostred plaču hladných detí, a vyriekla to skôr ako urážku, nemyslela to doslova... Lebo Katerina Ivanovna má už takú povahu, a keď sa deti rozplačú, trebárs od hladu, hneď ich bije. Vidím, tak okolo šiestej Sonečka vstala, uviazala si šatku, obliekla kabátik a odišla z bytu, a o deviatej už bola nazad. Prišla a rovno ku Katerine Ivanovne, a na stôl jej mlčky vyložila tridsať strieborných rubľov. Neprehovorila pritom ani slovka, ani nepozrela na ňu, len si vzala našu veľkú zelenú štofovú šatku (máme takú spoločnú šatku), prikryla si ňou hlavu aj tvár a ľahla si na posteľ, tvárou k stene, iba sa jej chveli pliecka a celé telo... A ja som zase ležal v takom istom stave... Vtedy som videl, mladý muž, videl som, ako Katerina Ivanovna, tiež nepovediac ani slova, pristúpila k Sonečkinej postieľke a celý večer jej prekľačala pri nohách, bozkávala jej nohy, nechcela vstať, a potom obe spolu zaspali, v objatí... obe... obe... áno... a ja... som ležal opitý.

Marmeladov sa odmlčal, akoby mu bol zlyhal hlas. Potom si zrazu rýchlo nalial, vypil a oddrhol si.

– Odvtedy, pán môj, – pokračoval po chvíli mlčania, – odvtedy pre jeden nešťastný prípad a na udanie nežičlivých osôb – čo napomohla najmä Daria Francevna, vraj za to, že sme jej neprejavili náležitú úctu –, odvtedy si moja dcéra Sofia Semionovna musela vybaviť žltú kartu, a preto už nemohla ostať s nami. Lebo ani domáca Amália Fiodorovna to nechce dovoliť (hoci pritom sama Darii Francevne pomáhala), a aj pán Lebeziatnikov... hm... Práve pre Soňu spôsobil ten škandál s Katerinou Ivanovnou. Najprv sa sám uchádzal o Sonečku, ale zrazu sa cítil dotknutý, vraj, ako má on, vzdelaný človek, bývať v jednom byte s takouto. Ale Katerina Ivanovna sa nedala, zastala sa jej... a tak k tomu došlo... Teraz nás Sonečka navštevuje väčšinou, keď sa zotmí, aj Katerine Ivanovne vypomôže, podľa možností financiami. Býva u krajčíra Kapernaumova, prenajala si tam izbu, Kapernaumov je chromý a jachtavý, aj celá jeho početná rodina je jachtavá. Aj ženu má jachtavú... Bývajú v jednej izbe, ale Sonečka má osobitnú, s priečkou... Hm, tak veru... Sú to ľudia veľmi chudobní a jachtaví... áno... Keď som vtedy ráno vstal, obliekol som si svoje handry, zopäl ruky k nebu a pobral som sa k jeho excelencii Ivanovi Afanasievičovi. Ráčite poznať jeho excelenciu Ivana Afanasieviča? Nie? Nepoznáte toho božieho človeka! Je to vosk... vosk pred tvárou Hospodinovou; mäkne ako vosk...! Aj mali slzy v očiach, keď si ráčili všetko vypočuť. No, Marmeladov, vraví, už si raz sklamal moje očakávanie... Prijmem ťa ešte raz na svoju vlastnú zodpovednosť, tak mi povedali, vraj, pamätaj si to a choď! Vybozkával som prach jeho nôh, pravda, v duchu, lebo v skutočnosti by mi to nedovolili, ako hodnostár a človek nových štátnických a vzdelaných myšlienok; vrátil som sa domov, a keď som oznámil, že ma znovu prijali do úradu a dostanem plat, panebože, čo to vtedy bolo!

Marmeladov sa zase odmlčal, silno rozrušený. V tej chvíli vošla z ulice celá partia pijanov, už aj tak dosť opitých, a pri vchode sa rozľahli zvuky najatého verklíka a detský, zachrípnutý sedemročný hlások spievajúci Dedinku. Nastal hurhaj. Výčapník a obsluha sa venovali novým hosťom. Marmeladov si ich nevšímal a pokračoval v rozprávaní. Navidomoči už veľmi oslabol, ale čím bol opitejší, tým bol zhovorčivejší. Spomienky na nedávny úspech v úrade akoby ho boli vzpružili a dokonca mu rozjasnili tvár. Raskoľnikov pozorne počúval.

– Bolo to, pán môj, pred piatimi týždňami. Áno... Keď sa to obe dozvedeli, Katerina Ivanovna aj Sonečka, panebože, akoby som sa bol presťahoval do kráľovstva nebeského. Predtým som ležiaval ako dobytok, a samé nadávky! Ale teraz chodia po prstoch, napomínajú deti: Semion Zacharyč je unavený z úradu, odpočíva, pst! Pred odchodom do úradu ma napájajú kávou, prevárajú smotanu! Zháňali pravú smotanu, počujete! A nerozumiem, odkiaľ zohnali na slušnú uniformu pre mňa za jedenásť rubľov päťdesiat kopejok! Čižmy, kalikové náprsenky, tie najkvalitnejšie, úradnícky frak, a všetko to odniekiaľ vypriadli za jedenásť rubľov a päťdesiat kopejok, a vynikajúcej kvality. Prišiel som prvý deň predobedom z úradu a pozerám: Katerina Ivanovna navarila dva chody, polievku aj hovädzinu s chrenom, o čom sme dovtedy u nás nechyrovali. Šatstvo nemala nijaké... naozaj nijaké, a tu zrazu akoby sa bola vychystala na návštevu, vyobliekala sa, a nielen tak hocijako, ale ako to už ony vedia stvoriť z ničoho všetko, učešú sa, dajú si čistý golierik, manžety, a už je to celkom iná osoba, omladla, opeknela. Sonečka, moja holubička, vypomohla peniazmi, ale vraví, teraz sa nepatrí, aby som vás často navštevovala, prídem len zavše, keď sa zotmí, aby ma nikto nevidel. Počujete, počujete? Prišiel som si poobede zdriemnuť, a čo myslíte, Katerina Ivanovna nevydržala: ešte pred týždňom sa preukrutne pohádala s domácou, Amáliou Fiodorovnou, a tu ju zrazu pozvala na kávičku. Presedeli spolu dve hodiny a stále si šepkali. Vraj, keď je teraz Semion Zacharyč v úrade aj plat dostáva, sám išiel za jeho excelenciou a jeho excelencia osobne vyšla a všetkým kázala, aby čakali, a Semiona Zacharyča okolo všetkých za ruku odviedla do pracovne. Počujete, počujete? Pravdaže, vraví mi, Semion Zacharyč, uvedomujem si vaše zásluhy, a hoci ste aj podľahli tej ľahkomyseľnej slabosti, ale ako už teraz sľubujete, a navyše bez vás si neporadíme (počujete, počujete!), tak sa spolieham, vraví, na vaše čestné slovo – teda všetko toto, vravím vám, si zrazu vymyslela, nie z ľahkomyseľnosti, len aby sa pochválila! Nie, sama všetkému verí, sama seba utešuje vlastnými výmyslami, namojdušu! Neodsudzujem ju, nie, toto ja neodsudzujem...! Keď som pred šiestimi dňami doniesol celú svoju prvú výplatu dvadsaťtri rubľov štyridsať kopejok –, chlapčekom ma nazvala, vraj, chlapček môj milý! A medzi štyrmi očami, viete? Aký som ja už len krásavec, a aký manžel? Ale ona ma uštipla za líce, a vraj, chlapček môj milý!

Marmeladov sa odmlčal, chcel sa usmiať, ale zrazu sa mu zachvela brada. No premohol sa. Táto krčma, spustnutý zovňajšok, päť nocí na senných člnoch a fľaša, a zároveň chorobná láska k žene a rodine privádzali poslucháča do rozpakov. Raskoľnikov počúval napäto, ale s bolestným pocitom. Zlostil sa, že sem prišiel.

– Vážený pane, vážený pane! – zvolal Marmeladov, keď sa spamätal. – Pane môj, vám je to možno všetko na smiech ako ostatným, a možno vás tu obťažujem hlúposťou úbohých detailov svojho domáceho života, ale mne to nie je na smiech! Lebo ja to všetko môžem precítiť. A tak som po tomto rajskom dni môjho života celý večer strávil v letmom rojčení: ako si to všetko zariadim, ošatím deti, jej prinesiem pokoj a svoju jedinú dcéru prinavrátim z potupy do lona rodiny. A ešte všeličo iné... to je dovolené, pane. Lenže, pane môj (Marmeladov sa zrazu strhol, zdvihol hlavu a pozrel priamo na svojho poslucháča), na druhý deň, po všetkom tom rojčení (bolo to presne pred piatimi dňami), podvečer, prefíkaným podvodom, ako zlodej v noci, uchmatol som Katerine Ivanovne kľúč od truhlice, vybral som všetko, čo zostalo z prinesenej výplaty, už nepamätám, koľko toho bolo, a teraz sa pozrite na mňa, všetci! Piaty deň som preč z domu, tí ma hľadajú, aj s úradom je koniec, aj uniforma zostala v krčme pri Egyptskom moste, namiesto nej som dostal toto oblečenie... so všetkým je koniec!

Marmeladov sa udrel päsťou po čele, zaťal zuby, zavrel oči a pevne sa oprel lakťami o stôl. No o chvíľu sa mu tvár zrazu zmenila a s akýmsi strojeným šibalstvom a predstieranou bezočivosťou pozrel na Raskoľnikova, zasmial sa a povedal:

– Dnes som bol za Soňou, vypýtal som si na poprávku, he-he-he!

– Vari vám dala? – zvolal ktosi z tých, čo práve prišli, a zarehotal sa na plné ústa.

– Túto fľašku som si kúpil za jej peniaze, – povedal Marmeladov, a adresoval to iba Raskoľnikovovi. – Doniesla mi tridsať kopejok, vlastnými rukami, posledné, všetko, čo mala, videl som... Nič nepovedala, iba sa mlčky pozrela na mňa... Takto nie tu na zemi, ale tam... poľutujú ľudí, plačú nad nimi, no nevyčítajú, nevyčítajú! Ale to bolí, bolí ešte väčšmi, keď nevyčítajú! Tridsať kopejok, tak. Veď teraz ich aj ona potrebuje! Čo myslíte, drahý pane? Teraz musí dbať na čistotu. Taká čistota, mimoriadna čistota stojí peniaze, rozumiete? Rozumiete? Musí si kupovať všelijaké pomády, bez nich sa nezaobíde, naškrobené sukne, topánočky parádnejšie, aby ukázala nôžku, keď musí mláku prekročiť. Viete si predstaviť, pane, čo znamená taká čistota? Nuž a ja, jej vlastný otec, som jej tých tridsať kopejok uchmatol na poprávku! A pijem! Už som ich prepil! No kto takého, ako som ja, poľutuje, čo? Ľutujete ma teraz, pane, alebo nie? Povedzte, pane, ľutujete ma, alebo nie? He-he-he-he!

Chcel si naliať, ale už nemal čo. Pollitrovka bola prázdna.

– Prečo ťa ľutovať? – skríkol výčapník, ktorý bol opäť pri nich.

Ozval sa smiech, ba aj nadávky. Smiali sa a nadávali tí, čo počuli, aj tí, čo nepočuli, len keď sa pozreli na postavu úradníka vo výslužbe.

– Ľutovať! Prečo ma ľutovať! – zreval zrazu Marmeladov a vstal s vystretou rukou v odhodlanom nadšení, akoby bol čakal na tieto slová. – Načo ma ľutovať, vravíš? Áno, mňa nieto prečo ľutovať! Mňa treba ukrižovať, ukrižovať na kríži, a nie ľutovať! No ukrižuj, sudca, ukrižuj a ukrižovaného poľutuj! Potom sa ti aj sám dám ukrižovať, lebo nedychtím po radosti, ale po zármutku a slzách...! Myslíš si, obchodník, že tá tvoja fľaška mi spôsobila pôžitok? Zármutok, zármutok som hľadal na jej dne, zármutok a slzy, aj som ich zakúsil, aj našiel; a zľutuje sa nad nami Ten, kto sa nad všetkými zľutoval a kto všetkých a všetko pochopil, on jediný, on je sudca. Príde v onen deň a spýta sa: Kde je dcéra, čo sa zlej macoche suchotinárke a cudzím, maloletým deťom obetovala? Kde je dcéra, čo otca svojho pozemského, pijana naničhodného poľutovala, nezhroziac sa jeho zverstva? A povie jej: Príď. Už som ti raz odpustil... Raz som ti odpustil... Aj teraz sa ti odpúšťajú mnohé hriechy, lebo si mnoho milovala... A odpustí mojej Soni, odpustí, viem, že jej odpustí... Pocítil som to vo svojom srdci, keď som bol u nej! Všetkých rozsúdi a odpustí im, dobrým aj zlým, premúdrym aj pokorným... A keď už skončí so všetkými, potom prerečie aj k nám, povie: Vyjdite aj vy! Vyjdite, opití, vyjdite, slabí, vyjdite, nehanebníci! A my všetci vyjdeme bez ostychu, a postavíme sa. Povie: Ste svine! máte podobu zvera a jeho pečať, ale príďte aj vy! Tu prerečú múdri, prerečú rozumní: Hospodine, prečo aj týchto prijímaš? On povie: Preto ich prijímam, premúdri, preto ich prijímam, rozumní, že ani jeden z nich sa necítil toho hoden... Rozprestrie náruč svoju, a my sa do nej schúlime... zaplačeme... a všetko pochopíme! Vtedy všetko pochopíme... a všetci pochopia... aj Katerina Ivanovna... aj ona pochopí... Otče náš, príď kráľovstvo tvoje!

A klesol na lavicu, vyčerpaný a zoslabnutý, na nikoho nepozeral, akoby bol zabudol na okolie, a hlboko sa zamyslel. Jeho slová urobili dojem, na chvíľu zavládlo ticho, čoskoro sa opäť rozľahol smiech a nadávky:

– Zarečnil si!

– Ale toho natáral!

– Úradník!

 A tak ďalej, a tak ďalej.

– Poďme, pane, – Marmeladov zrazu zdvihol hlavu a obrátil zrak k Raskoľnikovovi, – doveďte ma... Kozelov dom, z dvora. Je čas... ku Katerine Ivanovne...

Raskoľnikov už dávno chcel odísť; sám mu mienil pomôcť. Ukázalo sa, že Marmeladov je oveľa slabší v nohách ako v rečiach, a pevne sa oprel o mladíka. Prišlo im prejsť zo dvesto-tristo krokov. Ako sa blížili k domu, pijana sa zmocňoval čoraz väčší nepokoj a strach.

– Teraz sa nebojím Kateriny Ivanovny, – bľabotal rozrušený, – ani toho, že ma vyťahá za vlasy. Čo tam po vlasoch...! To sú hlúposti! To vám vravím! Ba ešte lepšie, keď ma vyťahá, toho sa nebojím... ale... jej očí sa bojím... áno... očí... Aj červených škvŕn na lícach sa bojím... a ešte sa bojím jej dýchania... Videl si, ako ľudia s touto chorobou dýchajú... keď sa rozrušia? Bojím sa aj detského plaču... Lebo ak ich Soňa nenakŕmila, tak... neviem, naozaj neviem! Ale výprasku sa nebojím... Vieš, pán môj, takýto výprask nielenže mi nespôsobuje bolesť, ale je to pre mňa pôžitok... Lebo bez neho sa nezaobídem. Je to lepšie. Nech ma zbije, uľaví sa mi na duši... je to lepšie... Tu je ten dom. Kozelov dom. Je to zámočník, Nemec, boháč... veď ma!

Vošli z dvora a stúpali na tretie poschodie. Schodisko bolo čoraz tmavšie. Bolo už skoro jedenásť hodín, a hoci v tom období v Petrohrade ešte nie je ozajstná noc, hore na schodisku bola už celkom tma.

Malé začmudené dvere na konci schodiska, na samom vrchu, boli otvorené. Kýptik sviečky osvecoval biednu izbu, dlhú asi desať krokov; bolo ju celú vidieť z predsiene. Bol tam veľký neporiadok, všetko bolo rozhádzané, najmä rozličné detské handry. Cez zadný kút bola natiahnutá deravá plachta. Za ňou pravdepodobne stála posteľ. V izbe boli iba dve stoličky a diván obtiahnutý voskovaným, celkom roztrhaným plátnom, pred ktorým stál starý kuchynský stôl z borovicového dreva, nenatretý a ničím nezakrytý. Na kraji stola stála dohárajúca lojová sviečka v železnom svietniku. Marmeladov býval v osobitnej izbe, a nie v kúte, ale jeho izba bola priechodná. Dvere do ďalších miestností alebo klietok, na ktoré sa delil byt Amálie Lippevechzelovej, boli odchýlené. Bolo počuť hurhaj a krik. Smiali sa. Asi hrali karty a pili čaj. Zavše stade vylietali vulgárne slová.

Raskoľnikov hneď spoznal Katerinu Ivanovnu. Bola to veľmi vychudnutá žena, tenká, dosť vysoká, peknej postavy, mala krásne tmavogaštanové vlasy a líca mala skutočne pokryté červenými škvrnami. Chodila sem i ta po malej izbe, ruky pritlačené na prsia, popukané pery, a nepravidelne, prerývane dýchala. Oči sa jej leskli ako v horúčke, ale pohľad mala prenikavý a nehybný, a jej suchotinárska a rozrušená tvár, na ktorej sa mihotalo svetlo dohárajúcej sviečky, pôsobila chorobným dojmom. Raskoľnikov jej rátal asi tridsať rokov a skutočne sa k Marmeladovovi nehodila... Nepočula, keď prichádzali, a nezbadala ich; vyzerala ako v mrákotách, nepočula a nevidela. V izbe bolo dusno, ale obloky neotvorila; zo schodiska šiel zápach, ale dvere na schodisko boli otvorené; z vnútorných miestností, cez odchýlené dvere sa šírili vlny tabakového dymu, kašľala, ale dvere nezatvorila. Najmenšie, asi šesťročné dievčatko spalo na zemi posediačky, schúlené, hlava opretá o diván. O rok starší chlapček sa celý triasol v kúte a plakal. Pravdepodobne dostal pred chvíľou bitku. Najstaršie dievčatko, asi deväťročné, vysoké a tenké ako palička, len v chatrnej a roztrhanej košieľke, cez holé plecia prehodený starý štofový pláštik ušitý preň asi pred dvoma rokmi, lebo teraz mu nesiahal ani po kolená, stálo v kúte vedľa malého bračeka a objímalo ho okolo krku dlhou rukou, tenkou ako zápalka. Pravdepodobne ho upokojovala, čosi mu šepkala, všemožne mu bránila, aby sa opäť rozplakal, a zároveň vystrašene sledovala matku velikánskymi tmavými očami, ktoré na jej vychudnutej a vyľakanej tváričke vyzerali ešte väčšie. Marmeladov nevošiel do izby, hneď vo dverách si kľakol na kolená a Raskoľnikova postrčil dopredu. Žena, keď zazrela neznámeho, zmätená zastala pred ním, na chvíľu precitla a akoby premýšľala: prečo sem vošiel? Ale asi si hneď pomyslela, že ide do ďalších izieb, lebo ich izba bola priechodná. Keď si to uvedomila a už si ho nevšímala, prešla k dverám do predizby, aby ich zavrela, a zrazu skríkla, uvidiac kľačať na prahu svojho muža.

– Ach! – skríkla nepríčetne. – Vrátil si sa! Zlosyn! Netvor...! Kde sú peniaze? Ukáž, čo máš vo vrecku! A ten oblek! Kde máš svoj oblek? Kde sú peniaze? Hovor!

Dala sa ho prehľadávať. Marmeladov hneď poslušne a pokorne roztiahol ruky, aby jej uľahčil prehliadku vrecák. Nemal v nich ani kopejku.

– Kde sú peniaze? – kričala. – Ach bože, vari všetky prepil! Veď v truhlici bolo dvanásť rubľov! – a zrazu ho v zúrivosti schmatla za vlasy a ťahala do izby. Marmeladov, aby jej uľahčil námahu, pokorne liezol za ňou po kolenách.

– Pre mňa je to pôžitok! Pre mňa to nie je bolesť, ale pô-ži-tok, vá-že-ný pa-ne, – vykrikoval, keď ho mykala za vlasy, ba raz sa aj buchol čelom o dlážku. Dieťa spiace na zemi sa zobudilo a rozplakalo sa. Chlapček v kúte nevydržal, roztriasol sa, vykríkol a rozbehol sa k sestre v hroznom strachu, akoby bol dostal záchvat. Staršie dievčatko sa triaslo po spánku ako osika.

– Prepil! Všetko, všetko prepil, – kričala zúfalo úbohá žena, – aj oblek má iný! Hladné sú, hladné! (zalamovala ruky a ukazovala na deti). Ach, prekliaty život! A vy, vy sa nehanbíte, – osopila sa zrazu na Raskoľnikova, – z krčmy! Ty si s ním pil? Aj ty si s ním pil? Prac sa!

Mladík rýchlo odišiel a nepovedal ani slova. Navyše sa vnútorné dvere otvorili dokorán a z nich nazeralo niekoľko zvedavcov. Vytŕčali sa bezočivé smejúce sa hlavy s cigaretami a fajkami, v domácich čiapočkách. Bolo vidieť postavy v županoch, aj celkom rozopnutých, v letných, až neslušných úboroch, niektorí s kartami v rukách. Mimoriadne sa zabávali, keď Marmeladov, ťahaný za vlasy, kričal, že je to preňho pôžitok. Niektorí vošli až do izby; napokon sa ozval zlovestný vreskot: to sa už predierala dopredu sama Amália Lippevechzelová, aby urobila poriadok svojským spôsobom a po stý raz vystrašila chuderu ženu urážlivým príkazom, aby hneď zajtra vyprázdnila byt. Raskoľnikov na chodbe stihol strčiť ruku do vrecka, naslepo nabral zopár medených mincí, čo mu vydali z rubľa vo výčape, a nebadane ich položil na oblôčik. Potom, už na schodoch, si to rozmyslel a chcel sa vrátiť.

Akú hlúposť som spravil, pomyslel si, veď majú Soňu, a ja sám potrebujem. Ale uvážil, že si ich už nemôže vziať nazad a že aj tak by ich nevzal, hodil rukou a šiel do svojho bytu. Veď Soňa potrebuje pomády, pokračoval už na ulici a uštipačne sa uškrnul, tá jej čistota stojí peniaze... Hm! Ale Sonečka dnes možno aj sama zbankrotuje, veď to je riziko, lov na cennú zver... zlatokopectvo... a všetci by možno zajtra bez mojich peňazí zostali na suchu... Pozrimeže, Soňa! Akú studňu si vykopali! A využívajú ju! Všetci ju využívajú! A zvykli si na to. Poplakali si a zvykli si. Podliak človek si na všetko zvykne!

Zamyslel sa.

– Ale ak som klamal, – zvolal nevdojak, – ak naozaj nie je podliak človek vo všeobecnosti, čiže celý ľudský rod, to znamená, že všetko ostatné sú predsudky, je to len nahnaný strach, a nejestvujú nijaké zábrany, a tak to aj má byť!

III

Na druhý deň sa zobudil už neskoro, po nepokojnom spánku, ale spánok ho posilnil. Prebudil sa najedovaný, nervózny, zlostný a s nenávisťou pozrel na svoju kuticu. Bola to drobná klietka, dlhá asi šesť krokov, vyzerala veľmi úboho so žltými, zaprášenými a od stien odškerenými tapetami, a taká nízka, že trochu vyšší človek sa v nej cítil stiesnene a stále sa mu zdalo, že už-už narazí hlavou o povalu. Nábytok zodpovedal miestnosti: boli tu tri staré stoličky, nie celkom v poriadku, v kúte natretý stôl a na ňom niekoľko zošitov a kníh; už podľa toho, aké boli zaprášené, bolo vidieť, že sa ich dávno nedotkla niečia ruka; a nakoniec veľká nemotorná pohovka, zaberajúca takmer celú stenu a polovicu šírky celej izby, kedysi obtiahnutá kartúnom, ale teraz, obtrhaná, slúžila Raskoľnikovovi ako posteľ. Často spal na nej tak, ako bol, oblečený, bez plachty, a prikryl sa starým, chatrným študentským kabátom, pod hlavu si dával iba malý vankúšik, pod ktorý si podkladal všetku svoju bielizeň, čistú aj nosenú, aby mal vyššie pod hlavou. Pri pohovke stál malý stolík.

Ťažko bolo ešte väčšmi spustnúť a zanedbať sa; ale Raskoľnikovovi to bolo v jeho terajšom duševnom stave dokonca príjemné. Rozhodne sa utiahol od všetkých ako korytnačka do panciera, a ešte aj tvár slúžky, ktorá mu musela posluhovať a zavše nazrela do jeho izby, vyvolávala v ňom zlosť a kŕče. To sa niekedy stáva monomanom, ktorí sa priveľmi na niečo sústredili. Jeho domáca mu už dva týždne nedávala stravu a jemu ešte ani doteraz neprišlo na um ísť za ňou a pozhovárať sa, aj keď ostal bez obeda. Nastasia, kuchárka a jediná slúžka domácej, sa trochu aj potešila takej nálade podnájomníka a celkom prestala uňho upratovať a zametať, a len tak raz za týždeň náhodne vzala metlu do rúk. Práve ona ho teraz zobudila.

– Vstávaj, nedrichmi, – zvolala nad ním, – bude desať hodín. Doniesla som ti čaj; dáš si čaju? Iste si vyhladol. Podnájomník otvoril oči, strhol sa a spoznal Nastasiu.

– To mi posiela domáca? – spýtal sa a pomaly, s bolestným výrazom sa dvíhal na pohovke.

– Horkýže domáca!

Postavila pred neho svoj vlastný prasknutý čajník s už rozriedeným čajom a položila dva žlté kúsky cukru.

– Tu máš, Nastasia, prosím ťa, – povedal, keď pošmátral vo vrecku (spal oblečený) a vytiahol za hrsť medenákov, – zabehni mi kúpiť žemľu. A v údeninách mi kúp kúsok salámy, takej lacnejšej.

– Žemľu ti donesiem hneď a zaraz, a nechceš namiesto salámy kapustnice? Dobrá je, včerajšia. Ešte včera som ti nechala, ale prišiel si neskoro. Dobrá kapustnica.

Keď mu Nastasia doniesla kapustnicu a pustil sa do nej, sadla si k nemu na pohovku a rozrečnila sa. Pochádzala z dediny a bola to radorečná ženička.

– Praskovia Pavlovna sa chce na teba ponosovať na polícii, – povedala.

Zamračil sa.

– Na polícii? A čo chce?

– Neplatíš jej a kvartieľ neuprázdniš. Nuž to chce.

– Dočerta, to mi ešte chýbalo, – hundral a škrípal zubami, – nie, to sa mi teraz... nehodí... Hlupaňa, – dodal hlasno. – Dnes k nej zájdem a pozhovárame sa.

– Taká hlupaňa ako aj ja, a ty si čo, mudrc, ležíš tu ako vrece, a žiadny osoh! Prv si vraj chodil učiť deti, a teraz prečo nič nerobíš?

– Robím... – neochotne a stroho povedal Raskoľnikov.

– Čo také robíš?

– Robotu...

– Akú robotu?

– Premýšľam, – odpovedal vážne po chvíli.

Nastasia dobreže sa neváľala od smiechu. Rada sa smiala, a keď ju niekto rozosmial, smiala sa nečujne, knísala sa a natriasala celým telom, až jej prišlo nevoľno.

– Už si veľa peňazí napremýšľal? – konečne sa jej podarilo vysloviť.

– Bez čižiem nemôžem učiť deti. Ale kašlem na to.

– Len ty na nič nekašli.

– Za učenie detí platia zopár mincí. Čo mi pomôžu kopejky? – pokračoval neochotne, akoby odpovedal vlastným myšlienkam.

– Čo chceš mať hneď celý kapitál? 

Zvláštne pozrel na ňu.

– Áno, celý kapitál, – povedal pevne po chvíli mlčania.

– No, len pomaly, ešte ma vystrašíš; ja som veľmi ostrá. Mám ti ísť kúpiť tú žemľu, či nie?

– Ako chceš.

– Ozaj, zabudla som! Včera, keď si nebol doma, prišiel ti list.

– List! Mne! Od koho?

– Neviem od koho. Poštárovi som dala zo svojich tri kopejky. Vrátiš mi ich?

– Tak ho už, preboha, dones! – skríkol Raskoľnikov, celý vzrušený, – panebože!

O chvíľu list doniesla. Pravdaže, bol od matky, z R-skej gubernie. Keď ho bral do rúk, zbledol. Dávno už nedostával listy, ale teraz mu ešte čosi iné zovrelo srdce.

– Nastasia, odíď, preboha; tu máš svoje tri kopejky, len, preboha, čím skôr odíď!

List sa mu triasol v rukách; nechcel ho otvoriť v jej prítomnosti; žiadalo sa mu ostať s listom osamote. Keď Nastasia odišla, rýchlo ho zdvihol k perám a pobozkal; potom sa ešte dlho díval na rukopis adresy, na známy a jemu milý drobný, naklonený rukopis jeho matky, ktorá ho kedysi učila čítať a písať. Otáľal; dokonca akoby sa dačoho bál. Napokon ho otvoril: list bol dlhý, husto popísaný, vážil zo dva lóty; dva veľké listové hárky boli husto popísané drobným písmom.

Môj milý Roďa, písala matka, už vyše dvoch mesiacov som sa s Tebou nezhovárala listom, veľmi som preto trpela a nejednu noc som prebdela v myšlienkach. Ale iste mi nebudeš zazlievať toto moje nútené mlčanie. Vieš, ako Ťa mám rada, máme len Teba, ja aj Duňa, si naše všetko, všetka nádej, naša úfnosť. Nevieš, ako mi bolo, keď som sa dozvedela, že si už pred niekoľkými mesiacmi nechal univerzitu, lebo nemáš z čoho žiť, a že si prišiel o kondície a ostatné prostriedky! Ako som Ti mohla pomôcť so svojou stodvadsaťrubľovou penziou ročne? Pätnásť rubľov, čo som Ti poslala pred štyrmi mesiacmi, som si požičala, ako vieš, na účet tejto penzie od tunajšieho kupca Afanasija Ivanoviča Vachrušina. Je to dobrý človek, bol priateľom Tvojho otca. Ale keď som mu dala právo na prevzatie mojej penzie, musela som čakať, kým sa splatí dlžoba, a to sa stalo až teraz, takže za celý ten čas som Ti nemohla nič poslať. Ale teraz, chvalabohu, zdá sa, že Ti zase môžem poslať, aj ináč sa môžeme pochváliť, že nás postihlo šťastie, čo sa Ti ponáhľam oznámiť. Po prvé, asi netušíš, milý Roďa, že Tvoja sestra už pol druha mesiaca býva so mnou a už sa nikdy nerozlúčime. Chvála pánubohu, skončilo sa jej utrpenie, ale porozprávam Ti to pekne po poriadku, aby si vedel, ako to všetko bolo a čo sme pred Tebou doteraz tajili. Keď si mi pred dvoma mesiacmi písal, že si od kohosi počul, aké grobianstva musí Duňa znášať v dome pánov Svidrigajlovovcov, a žiadal si odo mňa presné vysvetlenie – čo som Ti vtedy mohla odpovedať? Keby som Ti bola napísala celú pravdu, asi by si bol všetko nechal a bol by si prišiel k nám čo aj peši, pretože poznám Tvoju povahu a city, nedopustil by si, aby sa Tvojej sestre krivdilo. Bola som zúfalá, ale čo som mala robiť? Ani ja som vtedy nepoznala celú pravdu. Hlavná ťažkosť spočívala v tom, že Dunečka, keď vlani nastúpila do ich domu ako vychovávateľka, prijala zálohu sto rubľov s podmienkou, že jej to budú mesačne zrážať z platu, a teda nemohla dať výpoveď bez splatenia dlžoby. Túto sumu (teraz Ti to môžem všetko vysvetliť, najdrahší Roďa) si požičala najmä preto, aby sme Ti mohli poslať šesťdesiat rubľov, ktoré si vtedy tak veľmi potreboval a ktoré si od nás vlani aj dostal. Vtedy sme Ťa oklamali, keď sme Ti napísali, že je to z Dunečkiných ušetrených peňazí, ale to nebolo tak, no teraz Ti oznamujem celú pravdu, pretože teraz sa všetko nečakane z Božej milosti zmenilo k lepšiemu, a aby si vedel, ako Ťa Duňa má rada a aké má vzácne srdce. Skutočne, pán Svidrigajlov spočiatku zaobchádzal s ňou veľmi grobiansky a pri stole sa k nej správal neúctivo a posmešne... Ale nechcem zachádzať do všetkých tých trápnych podrobností, aby som Ťa zbytočne nerozčúlila, keď je to už za nami. Slovom, napriek dobrému a šľachetnému zaobchádzaniu Marfy Petrovny, manželky pána Svidrigajlova, aj ostatných domácich, Dunečke bolo veľmi ťažko, najmä keď pán Svidrigajlov bol, podľa starého vojenského zvyku, pod vplyvom Bakchovým. Ale čo neskôr vyšlo najavo? Predstav si, že tento blázon už dávno zahorel k Duni vášňou, ale skrýval to pod rúškom grobianstva a pohŕdania. Možno sa aj sám hanbil a zhrozil sa pri pohľade na seba, že on, človek v rokoch a otec rodiny, sa oddáva takým ľahkomyseľným nádejam, a preto sa nevdojak zlostil na Duňu. A možno iba chcel grobianskym správaním a posmeškami zakryť pred ostatnými celú pravdu. No napokon sa nezdržal a opovážil sa dať Duni otvorený a hnusný návrh, sľuboval jej všelijaké odmeny a navyše, že opustí všetko a odíde s ňou do inej dediny alebo možno aj do cudziny. Vieš si predstaviť jej utrpenie! Opustiť miesto hneď nemohla, nielen pre dlžobu, ale brala ohľad na Marfu Petrovnu, ktorá by zrazu mohla pojať podozrenie, a to by malo za následok rozvrat rodiny. Ale ani Dunečka by sa nebola vyhla veľkému škandálu. Boli tu aj mnohé iné príčiny, takže Dunečka vôbec nerátala s tým, že by mohla skôr ako o šesť týždňov uniknúť z tohto hrozného domu. Veď poznáš Duňu, vieš, aká je rozumná a akú má pevnú vôľu. Dunečka veľa znesie a aj v najkrajnejšej situácii nájde v sebe toľko veľkodušnosti, aby sa nespreneverila svojej pevnej vôli. Ani mi o všetkom nenapísala, aby ma nerozčúlila, a to sme si často písali. Rozuzlenie nastalo nečakane. Marfa Petrovna nenazdajky začula svojho muža, ako nalieha na Dunečku v záhrade, a pochopila to opačne, obvinila Duňu, lebo sa nazdávala, že všetko spôsobila ona. Hneď v záhrade došlo k strašnej scéne: Marfa Petrovna dokonca Duňu udrela, nechcela ju vypočuť, len sama celú hodinu kričala a napokon prikázala, aby Duňu ihneď odviezli ku mne do mesta na obyčajnom sedliackom voze, do ktorého nahádzali všetky jej veci, bielizeň, šatstvo, ako im prišlo pod ruky, nezabalené a neposkladané. Práve sa spustil poriadny lejak a Duňa, urazená a zneuctená, musela sa viezť so sedliakom celých sedemnásť vierst na nekrytom voze. Nuž čo som Ti mohla napísať v odpovedi na Tvoj list, čo som dostala pred dvoma mesiacmi, o čom som mala písať? Bola som zúfalá; napísať pravdu som sa Ti neopovážila, lebo by si bol býval veľmi nešťastný, rozhorčený a pobúrený, a čo by si bol mohol urobiť? Možno by ťa to bolo zahanbilo, a aj Dunečka mi to zakázala; a zaplniť list kadejakými pletkami, keď mám v duši taký žiaľ, to som nemohla. Celý mesiac sa po našom meste šírili klebety o tomto škandále a zašlo to tak ďaleko, že sme s Duňou nemohli chodiť ani do kostola, kde nás sprevádzali pohŕdavé pohľady a šepot, ba ešte nás aj nahlas ohovárali. Všetci známi sa nám vyhýbali, prestali sa nám pozdravovať a podľa spoľahlivej informácie sa nás kupeckí pomocníci a niektorí úradníci chystali potupiť tým, že natrú dechtom bránu nášho domu, takže domáci nás požiadali, aby sme sa z bytu vysťahovali. Všetko to spôsobila Marfa Petrovna, ktorá stihla obviniť a pošpiniť Duňu vo všetkých domácnostiach. Pozná sa so všetkými a toho mesiaca každú chvíľu prichádzala do mesta, a keďže je trochu utáraná a rada rozpráva o svojich rodinných záležitostiach, a najmä sa rada ponosuje na svojho muža všetkým a každému, čo je veľmi nepekné, v krátkom čase rozchýrila celú historku nielen v meste, ale aj po celom okolí. Ochorela som, ale Dunečka bola odolnejšia ako ja, a mal si vidieť, ako to všetko znášala a ešte aj mňa utešovala a povzbudzovala! Je to anjel! Ale vďaka Božej milosti sa naše útrapy skončili: pán Svidrigajlov sa spamätal a prejavil pokánie, asi mu prišlo ľúto Dune, a predložil Marfe Petrovne úplné a jasné dôkazy Dunečkinej neviny, hlavne list, ktorý mu Duňa bola nútená napísať a odovzdať ešte predtým, ako ich Marfa Petrovna prichytila v záhrade, aby sa vyhla osobnému rozhovoru a tajným schôdzkam, ktorých sa domáhal – list totiž po Dunečkinom odchode zostal v rukách pána Svidrigajlova. V liste mu veľmi vášnivo a nanajvýš rozhorčene vyčítala práve jeho nešľachetné správanie k Marfe Petrovne, pripomínala mu, že je otec rodiny, a napokon, aké je od neho škaredé trápiť a robiť nešťastnou už aj tak dosť nešťastnú a bezbrannú dievčinu. Slovom, milý Roďa, list bol napísaný tak šľachetne a dojemne, že som pri jeho čítaní plakala, a ešte aj dnes mám pri jeho čítaní slzy v očiach. Navyše k Duninmu ospravedlneniu dopomohli aj svedectvá služobníctva, ktoré videlo a vedelo oveľa viac, ako predpokladal pán Svidrigajlov, ako to už býva. Marfa Petrovna zostala úplne ohromená a „znovu zničená“, ako sa nám sama priznala, ale zato sa celkom presvedčila o Dunečkinej nevine a hneď na druhý deň, v nedeľu, prišla rovno do chrámu a na kolenách so slzami prosila Matku Božiu, aby jej dala silu zvládnuť túto ďalšiu skúšku a splniť si povinnosť. Cestou z chrámu sa u nikoho nestavila, ale prišla rovno k nám, všetko nám porozprávala, horko plakala, preľútostivo objímala Duňašu a prosila ju o odpustenie. Ešte toho istého rána ani chvíľku nemeškala, rovno od nás sa vybrala po všetkých domoch v meste a všade s plačom, tými najlichotivejšími slovami prinavracala Dunečke nevinnosť a ušľachtilosť jej citov a správania. Ba čo viac, všetkým ukázala a prečítala Dunečkin vlastnoručne napísaný list pánu Svidrigajlovovi a dala z neho urobiť kópie (čo sa mi už vidí zbytočné). Takto musela niekoľko dní za sebou ponavštevovať všetkých v meste, lebo poniektorí sa urazili, že iným dala prednosť, a tak sa zaviedol poradovník, takže v každom dome ju už dopredu čakali a všetci vedeli, že ten a ten deň Marfa Petrovna bude tam a tam čítať list, a na každé čítanie sa zišli zase aj tí, čo si už list niekoľko ráz vypočuli doma aj u iných známych, podľa poradovníka. Nazdávam sa, že tu bolo veľmi veľa zbytočného, ale Marfa Petrovna už má takú povahu. Aspoň úplne prinavrátila Dunečke česť a celá špina tohto prípadu doľahla ako nezmazateľná hanba na jej muža ako na hlavného vinníka, takže je mi ho už aj ľúto; priveľmi kruto sa zachovali k tomuto bláznovi. Duňu hneď oslovili, aby v niektorých domoch dávala hodiny, ale odmietla. Vôbec všetci sa k nej zrazu správali s mimoriadnou úctou. To všetko hlavne prispelo aj k tej nečakanej udalosti, ktorá teraz doslova mení celý náš osud. Vedz, milý Roďa, že Duňu požiadal o ruku ženích a ona už stihla dať svoj súhlas, čo sa Ti ponáhľam čím skôr oznámiť. A hoci sme sa v tej veci s Tebou neporadili, dúfam, že to nebudeš mať za zlé mne ani svojej sestre, lebo sám uvidíš, že by sme nemohli čakať a odkladať celú záležitosť, kým by sme dostali Tvoju odpoveď. A ani Ty sám by si nemohol na diaľku všetko poriadne zhodnotiť. Stalo sa to takto. Je to dvorný radca Peter Petrovič Lužin, vzdialený príbuzný Marfy Petrovny, ktorá sa o to veľmi pričinila. Na začiatku jej prostredníctvom prejavil želanie zoznámiť sa s nami, prijali sme ho, ako sa patrí, vypil kávu a hneď na druhý deň poslal list, v ktorom ju veľmi zdvorilo požiadal o ruku a prosil o skorú a jasnú odpoveď. Je to šikovný a pracovitý človek, teraz sa ponáhľa do Petrohradu, takže mu je drahá každá minúta. Pravda, spočiatku nás to veľmi zaskočilo, pretože to prišlo veľmi rýchlo a nečakane. Celý deň sme to spolu rozoberali a zvažovali. Je to spoľahlivý a dobre situovaný muž, zastáva dva úrady a má už svoj kapitál. Pravda, má už štyridsaťpäť rokov, ale je dosť príjemného zovňajšku a je to človek veľmi solídny a slušný, ibaže trochu zamračený a akoby povýšenecký. Ale to sa možno len zdá na prvý pohľad. Upozorňujem Ťa, milý Roďa, keď sa s ním stretneš v Petrohrade, k čomu dôjde čoskoro, neposudzuj ho veľmi unáhlene a prchko, ako to máš vo zvyku, ak sa Ti na prvý pohľad nebude na ňom dačo pozdávať. Hovorím to pre každý prípad, hoci som presvedčená, že urobí na Teba dobrý dojem. Okrem toho, aby sme dobre spoznali kohokoľvek, musíme si ho všímať postupne a opatrne, aby sme sa nedopustili omylu a predpojatosti, čo je neskôr veľmi ťažké napraviť a zahladiť. Ale Peter Petrovič, aspoň podľa mnohých príznakov, je veľmi úctyhodný muž. Už pri prvej návšteve nám povedal, že je reálny človek, ale v mnohom vyznáva, ako sa sám vyjadril, názory našich najnovších generácií, a je nepriateľom všetkých predsudkov. Pohovoril ešte všeličo, pretože je vari trochu samoľúby a je rád, keď ho počúvajú, ale to hádam nie je veľká chyba. Pravdaže, veľa som z toho nerozumela, ale Duňa mi vysvetlila, že aj keď nemá bohvieaké vzdelanie, je to múdry, a zdá sa, že aj dobrý človek. Poznáš sestrinu povahu, Roďa. Je rázna, rozvážna, trpezlivá a veľkodušná, aj keď má horúce srdce, čo som u nej už dokonale poznala. Prirodzene, ani z jej, ani z jeho strany nejde o nejakú veľkú lásku, ale Duňa, okrem toho, že je rozumná, je zároveň aj šľachetná bytosť, je ako anjel, a pokladá si za povinnosť urobiť šťastným muža, ktorý by zároveň zabezpečil jej šťastie, a o tom zatiaľ nemáme väčší dôvod pochybovať, aj keď uznám, že sa to všetko zbehlo trochu rýchlo. Navyše je to človek veľmi prezieravý a sám zistí, že jeho manželské šťastie bude tým spoľahlivejšie, čím bude Dunečka s ním šťastnejšia. Pokiaľ ide o nejaké rozdielnosti v povahe, nejaké staré návyky, prípadne nezhody v názoroch (čomu sa nedá vyhnúť ani v najšťastnejších manželstvách), tu mi Dunečka sama povedala, že si verí; že sa netreba ničoho obávať a že ona všeličo znesie za podmienky, ak ďalšie vzťahy budú čestné a spravodlivé. Napríklad, spočiatku sa aj mne videl trochu príkry, ale to môže vyplývať z toho, že je to priamy človek, a určite je to tak. Pri druhej návšteve, keď už dostal súhlas, v rozhovore sa vyjadril, že už prv než poznal Duňu, rozhodol sa vziať si dievčinu poctivú, ale bez vena, a rozhodne takú, ktorá už okúsila chudobu, pretože, ako vysvetlil, muž nemá byť ničím zaviazaný svojej žene a je oveľa lepšie, keď žena pokladá muža za svojho dobrodinca. Dodávam, že sa vyjadril trochu jemnejšie a láskavejšie, ako som to napísala, pretože som zabudla presné výrazy a pamätám si len myšlienku, a okrem toho, vôbec to nepovedal zámerne, ale navidomoči sa preriekol v zápale rozhovoru, pretože sa to potom usiloval opraviť a zmierniť; ale aj tak sa mi to videlo trochu príkre a povedala som to Duni. Ale Duňa mi rozhorčene odpovedala, že slová ešte nie sú skutky, a to je pravda. Dunečka, prv než sa rozhodla, nespala celú noc a mysliac si, že už spím, vstala z postele a celú noc chodila sem i ta po izbe; nakoniec si kľakla, dlho a vrúcne sa modlila pred ikonou a ráno mi oznámila, že sa rozhodla. Už som spomenula, že Peter Petrovič sa teraz zberá do Petrohradu. Má tam dôležitú prácu, chce otvoriť v Petrohrade verejnú advokátsku kanceláriu. Už dlho sa venuje zastupovaniu v rozličných žalobách a súdnych sporoch a práve po tieto dni vyhral významný spor. Do Petrohradu musí ísť aj preto, že tam má akúsi významnú záležitosť v senáte. A tak, milý Roďa, môže byť aj Tebe veľmi nápomocný vo všetkom, a s Duňou sme usúdili, že by si už od dnešného dňa nepochybne mohol nastúpiť svoju kariéru a pokladať svoj osud už za jasne určený. Kiežby sa to uskutočnilo! Bol by to taký úspech, že by sme to mohli pokladať za milosť Všemohúceho. Duňa len o tom sníva. Už sme sa odvážili povedať o tom zopár slov Petrovi Petrovičovi. Vyjadril sa opatrne a povedal: keďže sa nemôže zaobísť bez tajomníka, pochopiteľne, radšej bude dávať plat príbuznému ako cudziemu, ak sa ukáže schopný zastávať tento úrad (bodaj by si nebol schopný!), ale hneď vyjadril pochybnosť, či Ti Tvoje prednášky na univerzite ponechajú dosť času na prácu v jeho kancelárii. Vtedy sa debata o tom skončila, ale Duňa teraz na nič inšie ani nemyslí. Už niekoľko dní je ako v horúčke a vypracovala si celý plán, ako by si neskôr mohol byť zástupcom, ba priam spoločníkom Petra Petroviča v súdnych prípadoch, tým skôr, že sám študuješ na právnickej fakulte. Roďa, ja s ňou úplne súhlasím a stotožňujem sa so všetkými jej plánmi a nádejami, pokladám ich za celkom pravdepodobné; a napriek terajšej, dosť pochopiteľnej vyhýbavosti Petra Petroviča (totiž, ešte Ťa nepozná) Duňa je pevne presvedčená, že všetko dosiahne svojím dobrým vplyvom na budúceho muža, a je si v tom istá. Prirodzene, dali sme si pozor, aby sme sa pred Petrom Petrovičom ani slovkom nepreriekli o týchto našich fantáziách, najmä o tom, že by si bol jeho spoločníkom. Je to reálny človek a prijal by to veľmi stroho, pretože to všetko by pokladal len za fantázie. Takisto sme ani ja, ani Duňa slovíčkom nenaznačili, ako pevne dúfame, že nám pomôže prispieť Ti finančne, kým si na univerzite; nepovedali sme mu o tom, lebo predovšetkým to neskôr príde samo od seba a on to sám navrhne bez zbytočných slov (hádam by to len Dunečke neodmietol), tým skôr, že sa môžeš stať v kancelárii jeho pravou rukou a túto pomoc môžeš dostávať nie ako dobrodenie, ale ako zaslúženú mzdu. Tak to chce zariadiť Dunečka a ja s ňou úplne súhlasím. A ešte sme mu to nepovedali aj preto, lebo ja by som veľmi chcela uviesť Ťa pri našom nadchádzajúcom stretnutí ako rovnocenného partnera. Keď mu Duňa rozprávala o Tebe s nadšením, odpovedal, že každého človeka si musí najprv obzrieť sám a zblízka, aby ho vedel posúdiť, a že on si utvorí mienku o Tebe, až keď sa s Tebou zoznámi. Vieš čo, drahý môj Roďa, mne sa vidí po istých úvahách (ale to vôbec nesúvisí s Petrom Petrovičom – je to len môj vlastný, osobný, možno starecký, ženský vrtoch), slovom, vidí sa mi, že možno bude lepšie, ak po ich svadbe budem bývať oddelene, ako bývam teraz, a nie s nimi. Som celkom presvedčená, že Peter Petrovič bude taký šľachetný a taktný, že ma sám pozve a navrhne mi, aby sme sa s dcérou neodlúčili, a ak mi to ešte doteraz nepovedal, pochopiteľne, len preto, že sa to predpokladá aj bez rečí; ale ja odmietnem. V živote som neraz vybadala, že testiné nebývajú mužom veľmi po chuti, a ja nielenže nechcem byť komukoľvek čo i najmenej na ťarchu, ale aj sama chcem byť celkom slobodná, kým ešte mám aké-také vlastné zaopatrenie a také deti, ako si Ty a Dunečka. Ak to bude možné, ubytujem sa blízko Vás oboch, pretože, Roďa, to najprirodzenejšie som si nechala na koniec listu: vedz, môj drahý, že sa možno už veľmi skoro zídeme a objímeme sa všetci traja po trojročnej rozluke! Už je naisto rozhodnuté, že ja a Duňa vycestujeme do Petrohradu, kedy presne, neviem, ale v každom prípade veľmi, veľmi skoro, možno už o týždeň. Všetko závisí od pokynov Petra Petroviča, ktorý nám dá vedieť, len čo sa v Petrohrade zorientuje. Podľa istých predpokladov chce svadobný obrad posúriť, ba ak to bude možné, chce vystrojiť svadbu ešte pred pôstom, a ak sa to pre krátkosť času nepodarí, tak hneď po Nanebovzatí. Ach, aká budem šťastná, keď si Ťa priviniem k srdcu! Duňa je celá rozrušená od radosti, že sa stretnete, a raz zo žartu povedala, že už len preto by sa vydala za Petra Petroviča. Je to anjel! Teraz Ti nič nepripíše, len mi kázala napísať, že si má s Tebou toľko toho povedať, toľko, že teraz ani nemôže vziať pero do rúk, lebo v niekoľkých riadkoch by nič nenapísala, iba by sa rozcitlivela; kázala mi, aby som Ťa tuho objala, a posiela Ti tisíce bozkov. Ale napriek tomu, že sa možno čoskoro osobne stretneme, predsa len Ti v najbližších dňoch pošlem peniaze, koľko budem môcť. Teraz, keď sa všetci dozvedeli, že Dunečka sa vydáva za Petra Petroviča, aj môj kredit sa zrazu zvýšil, a som si istá, že Afanasij Ivanovič mi teraz požičia na účet penzie aj do sedemdesiatpäť rubľov, takže Ti možno pošlem dvadsaťpäť, alebo aj tridsať rubľov. Poslala by som aj viac, ale obávam sa našich cestovných výdavkov; hoci Peter Petrovič bol taký láskavý, že prevzal časť výdavkov na naše presťahovanie do hlavného mesta, a najmä sa sám ponúkol, že na svoj účet dopraví našu batožinu a veľkú debnu (nejako to zariadi cez známych), predsa len musíme rátať aj s príchodom do Petrohradu, kde nemôžeme prísť bez groša, aspoň na prvé dni. Ale s Dunečkou sme si už všetko presne vyrátali a vyšlo nám, že cesta nás nevyjde draho. Od nás po železnicu je to len deväťdesiat vierst, a už sme sa pre každý prípad dohodli s istým známym povozníkom; a ďalej s Dunečkou krásne pocestujeme treťou triedou. Takže hádam sa mi podarí poslať Ti nie dvadsaťpäť, ale možno tridsať rubľov. Ale dosť; popísala som celé dva hárky a už mi nezostalo miesta; je tu celá naša história; koľko udalostí sa zbehlo! Tak teda, drahý môj Roďa, objímam Ťa do nášho blízkeho stretnutia a žehnám Ťa materinským požehnaním. Maj rád Duňu, svoju sestru, Roďa, maj ju rád tak, ako Ťa má ona rada, a vedz, že ona Ťa má nekonečne rada, radšej ako samu seba. Je to anjel, ale Ty, Roďa, Ty si naše všetko – všetka naša nádej a všetka úfnosť. Keď budeš Ty šťastný, budeme šťastné aj my. Modlíš sa k Bohu, Roďa, ako prv, a veríš v milosrdenstvo nášho Stvoriteľa a Vykupiteľa? Bojím sa v hĺbke srdca, či Ťa nenavštívilo to najnovšie módne neverectvo. Ak je to tak, modlím sa za Teba. Spomeň si, môj milý, ako si mi v detstve, ešte za života Tvojho otca, sedel na kolenách a džavotal svoje modlitby, a akí sme vtedy boli šťastní! Zbohom, alebo radšej dovidenia! Objímam ťa tuhotuho a bozkávam Ťa tisíckrát.

Až do smrti Tvoja

Pulcherija Raskoľnikovová

Raskoľnikov celý čas, ako čítal list, od samého začiatku mal tvár zmáčanú slzami; ale keď skončil, tvár mal bledú, kŕčovito skrivenú, a pery sa mu zvlnili v ťažkom, jedovatom, zlostnom úškľabku. Položil si hlavu na tenký a špinavý vankúš a premýšľal, dlho premýšľal. Srdce mu prudko búchalo a myšlienky sa búrili. Napokon mu prišlo dusno a tesno v tejto žltej kutici, pripomínajúcej skriňu alebo debnu. Zrak a myseľ si žiadali priestor. Schytil klobúk a vyšiel von, teraz sa už neobával, že niekoho stretne na schodoch; zabudol na to. Zamieril k Vasilijovmu ostrovu cez V-ský prospekt, akoby sa ponáhľal za nejakým účelom, ale podľa svojho zvyku šiel, nevšímajúc si cestu, šepkal si dačo, ba aj sa nahlas zhováral sám so sebou, až sa chodci čudovali. Mnohí si mysleli, že je opitý.

IV

Matkin list ho zničil. Ale otom najhlavnejšom, ústrednom bode nemal pochybnosti ani nachvíľu, už vtedy, keď list čítal. Hlavnú podstatu veci si už vmysli vyriešil, avyriešil definitívne. Ktej svadbe nedôjde, kým bude žiť, nech čert vezme pána Lužina! Pretože to je očividné, vravel si vduchu, uškŕňal sa azlostne dopredu jasal nadúspechom svojho rozhodnutia. Nie, mamička, nie, Duňa, mňa neoklamete! Aešte sa ospravedlňujú, že ma nepožiadali oradu arozhodli bezo mňa! Akurát! Myslia si, že teraz to už nemožno zrušiť; veď uvidíme, či možno, alebo nemožno! Aaká ohromná výhovorka, vraj, Peter Petrovič je praktický človek, taký praktický, že sa aj ženiť musí expresne, dobre že nie naželeznici. Nie, Dunečka, všetko vidím aviem, očom sa chystáš somnoutoľkoporozprávať; viem aj to, očom si celú noc premýšľala, chodiac poizbe, očo si prosila Kazanskú Matku Božiu, ktorá je vmamičkinej spálni. NaGolgotu sa ťažko vystupuje. Hm... Teda je už definitívne rozhodnuté: ráčite sa vydať zapraktického aracionálneho človeka, Avdotia Romanovna, ktorý má svoj kapitál(užmá svoj kapitál, to je solídnejšie, pôsobivejšie), zastáva dva úrady avyznáva názory našich najnovších generácií (ako píše mamička) azdá sa,že je dobrý, ako poznamenáva samaDunečka. Tozdá saje zovšetkého najohromnejšie! Atáto Dunečka sa ide vydať zatotozdá sa!To je ohromné! ohromné!

Ale predsa len by ma zaujímalo, prečo mi mamička písala o „najnovších generáciách“? Jednoducho ako charakteristiku osoby alebo sďalším zámerom: nakloniť ma vprospech pána Lužina? Aké sú prefíkané! Rád by som si vyjasnil ešte jednu okolnosť: doakej miery boli obe ksebe úprimné, ten deň aj tú noc, aj pocelé nasledujúce obdobie. Či si všetkyslovápovedali medzi sebou priamo, alebo si obe uvedomili, že jedna aj druhá majú to isté vsrdci aj vmysli, takže už nemusia všetko vysloviť nahlas azbytočne sa zhovárať. Asi to tak čiastočne aj bolo, je to jasné zlistu: mamičke sa videl príkry,trochu,anaivná mamička hneď šla sosvojimi pripomienkami zaDuňou. Tá sa, pravdaže, rozčúlila a „odpovedala jej rozhorčene“. Bodaj by nie! Koho by to nerozzúrilo, keď je všetko jasné aj beznaivných otázok akeď sa rozhodlo, že už netreba otom hovoriť. Ačo mi to mamička píše: Maj rád Duňu, Roďa, lebo ona Ťa má radšej ako samu seba. Možno ju tajne hryzie svedomie zato, že obetovala dcéru presyna. „Ty si naša nádej, ty si naše všetko!“ Zlosť vňom vrela čoraz silnejšie, akeby mu teraz prišiel docesty pán Lužin, asi by ho zabil!

Hm, je to pravda, pokračoval ďalej, sledoval vír myšlienok, čo mu krúžil vhlave, je pravda, že kčloveku treba pristupovať postupne aopatrne, aby sme ho dobre spoznali; ale pán Lužin je jasný. Hlavne, že je to človek praktický, azdá sa,že aj dobrý; veď to nie je maličkosť, že sa ujal batožiny, veľkú debnu dopraví nasvoj účet! No nie je dobrý? Aony obe,snúbenicaaj matka, zjednajú si sedliačika svozom prikrytým pokrovcom (aj ja som sa tak vozieval)! To nič! Veď je to len deväťdesiat vierst, „apotom už krásne pocestujeme treťou triedou“ asi tisíc vierst. Je to rozumné: prikrývaj sa, ako ti perina stačí; ale čo vy nato, pán Lužin, ha? Veď je to vaša snúbenica... Amuseli ste vedieť, že matka si dopredu požičala nacestu naúčet penzie.

Pravdaže, je to vaša spoločná obchodná operácia, podnik sobojstrannými výhodami asrovnakým podielom, teda aj výdavky sú napolovicu; kamaráti buďme, adlhy si plaťme, ako vraví porekadlo. Ale tu ich praktický človek trochu okabátil: doprava batožiny je lacnejšia ako ich cesta, amožno to bude aj zadarmo. Vari to obe nevidia, alebo si to náročky nevšímajú? Sú spokojné, také spokojné! Akeď si pomyslíme, že toto je len začiatok, to hlavné ešte len príde! Čo je tu podstatné: nie tá jeho skúposť, žgrlošstvo, aletóntoho všetkého. Veď je to budúci tón celého manželstva, predpoveď... Amamička čo to vlastne kutí? Sčím príde doPetrohradu? Stromi rubľami alebo sdvoma „papierkami“, ako vraví tá... starena... hm! Čo si myslí, zčoho bude potom žiť vPetrohrade? Veď sa dajako stihla dovtípiť, ženemôžebývať sDuňou posvadbe, ba ani len dočasu. Ten milý človek sa pravdepodobne akosipreriekol,prejavil sa, hoci mamička si to zasvet nepripustí. Vraj, sama odmietnem. Nakoho sa spolieha, nastodvadsať rubľov penzie, poodrátaní dlžoby uAfanasija Ivanoviča? Pletie tam vlniačiky nazimu, manžety vyšíva, kazí si staré oči. Lenže vlniačiky jej pridajú kstodvadsiatim rubľom akurát len dvadsať rubľov, to viem. Teda predsa len sa spoliehajú naušľachtilé city pána Lužina. Vraj, sám to navrhne, bude ma prehovárať. Máš ho vidieť! Vždy to tak býva utýchto vznešených schillerovských duší: doposlednej chvíle si človeka prikrášľujú, doposlednej chvíle dúfajú vdobro, nie vzlo, ahoci aj tušia, aký je rub mince, ani zasvet dopredu nevyslovia pravdu; už len pripomyslení sa pohoršujú; oboma rukami odháňajú pravdu odseba až dovtedy, kým im ten prikrášlený človek neukáže dlhý nos. Ktovie, či pán Lužin má rady; stavím sa, že má Annu nastužke aže si ju pripína, keď ide naobedy kpodnikateľom akupcom. Možno si ju pripne aj navlastnú svadbu! Ale čo ma poňom!

... Keď je už mamička taká, no, spánombohom, ale čo Duňa? Dunečka moja milá, veď vás poznám! Už ste mali dvadsať rokov, keď sme sa naposledy stretli: pochopil som užvašu povahu. Mamička tu píše, že Dunečka veľa znesie. To som vedel. To som už vedel preddva apol rokom aodvtedy som dva apol roka otom rozmýšľal, práve otom, že Dunečka veľa znesie. Už keď mohla zniesť pána Svidrigajlova sovšetkými následkami, potom skutočne znesie veľa. Ateraz si predstavujú spolu smamičkou, že možno zniesť aj pána Lužina stou jeho teóriou, ktorú im prednášal takmer priprvom stretnutí – oprednostiach žien, ktoré muži vytiahli zbiedy apreukázali im dobrodenie. Povedzme, že sa „preriekol“, aj keď je reálny človek (takže možno sa vôbec nepreriekol, ale práve mal vúmysle čím skôr to vysvetliť), ale čo Duňa? Veď je jej ten človek jasný, astým človekom má žiť. Radšej bude jesť iba čierny chlieb azapíjať vodou, ale dušu si nezapredá, auž vôbec vlastnú mravnú slobodu nevymení zapohodlie; nevymení zacelé Šlezvicko-Holštajnsko, nieto ešte zapána Lužina. Nie, Duňa taká nebola, ako som ju poznal, a... určite sa nezmenila ani teraz. Je to pravda! Ťažko bolo uSvidrigajlovcov! Ťažké je potĺkať sa celý život zadvesto rubľov poguberniách ako vychovávateľka, ale aj tak viem, že moja sestra skôr pôjde medzi černochov kplantážnikovi alebo medzi Lotyšov kbaltskému Nemcovi, ako by si mala mrzačiť dušu amravný cit zväzkom sčlovekom, ktorého si neváži asktorým nemá nič spoločné – anaveky, len preosobný prospech! Anech by bol pán Lužin zčistého zlata alebo zpravého briliantu, ani vtedy neprivolí, aby sa stala zákonitou konkubínou pána Lužina! Prečo teraz privolila? Včom to väzí? Čím si to vysvetliť? Je to jasné: nepredáva sa preseba, presvoje pohodlie, ani aby sa zachránila predsmrťou, ale predáva sa preiného! Predáva sa premilovaného, zbožňovaného človeka! Tu je celé vysvetlenie: predáva sa zabrata, zamatku! Všetko predá! Och, vtakomto prípade pridusíme aj svoj mravný cit; aj slobodu, pokoj, ba aj svedomie, všetko, všetko zanesieme nablší trh. Dočerta aj soživotom! Len nech naše milované bytosti budú šťastné. Ba čo viac, vymyslíme si vlastnú kazuistiku, poučíme sa odjezuitov amožno načas upokojíme sami seba, nahovoríme si, že je to potrebné,skutočne potrebné predobro veci. Takíto sme my avšetko je jasné ako deň. Je jasné, že nikto iný, jedine Rodion Romanovič Raskoľnikov je ten najdôležitejší amá prednosť predvšetkým. Ako ináč – môže ho urobiť šťastným, vydržiavať ho nauniverzite, spraviť ho spoločníkom vkancelárii, zabezpečiť mu celý osud; možno bude neskôr zneho boháč, ctihodný, vážený, amožno nasklonku života bude slávny! Amatka? Predsa je to Roďa, najdrahší Roďa, prvorodený! Prečo by pretakého prvorodeného neobetovala aj takú dcéru! Ach, milé anespravodlivé srdcia! Ba čo viac, možno by sme neodmietli ani Sonečkin údel! Sonečka, Sonečka Marmeladovová, večná Sonečka, kým svet svetom stojí! Ale zvážili ste vy dve túto obeť, dobre ste ju zvážili? Naozaj? Zvládnete to? Je to naprospech? Je to múdre? Či viete, Dunečka, že Sonečkin údel nie je onič ohavnejší ako údel spánom Lužinom? Tu nejde olásku, píše mamička. Ale čo ak okrem lásky nebude tam ani úcta, ale naopak, už je tam odpor, pohŕdanie, hnus, čo bude potom? Ale tak opäť bude musieť dbať očistotu. Nemám pravdu? Rozumiete, rozumiete vôbec, čo znamená tá čistota? Rozumiete, že Lužinova čistota je rovnaká ako Sonečkina čistota, ba možno aj horšia, odpornejšia, podlejšia, pretože vy, Dunečka, predsa len rátate strochu väčším pohodlím, ale tam jednoducho šlo osmrť odhladu! Draho, draho vás príde táto čistota, Dunečka! Ale ak to potom bude nadvaše sily, oľutujete to? Koľko to bude zármutku, žiaľu, preklínania asĺz, skrývaných predvšetkými, koľko toho bude, lebo vy nie ste Marfa Petrovna! Ačo bude potom smatkou? Veď už teraz je nepokojná, trápi sa, ačo potom, keď jej všetko bude jasné? Ačo bude somnou? Naozaj ste mysleli namňa? Nechcem vašu obeť, Dunečka, nechcem, mamička! Nesmie sa to stať, kým žiť budem, nesmie, nesmie! Neprijímam to!

Zrazu sa spamätal azháčil sa.

Nesmie sa to stať! Ačo také urobíš, aby sa to nestalo? Zakážeš to? Akým právom? Čo im ty môžeš sľúbiť, aby si mal také právo? Obetuješ im celý svoj osud, celú budúcnosť,keď skončíš univerzitu azískaš miesto?Počuli sme to, ale to je ešte vohviezdach, no čo teraz? Veď tu treba niečo urobiť hneď teraz, rozumieš? Ačo teraz robíš? Okrádaš ich. Veď tie peniaze získali ako záloh nastorubľovú penziu odpánov Svidrigajlovovcov! Čím ich ochrániš predSvidrigajlovovcami, predAfanasijom Ivanovičom Vachrušinom, ty, budúci milionár, Zeus, ktorý nakladá sich osudom? Onejakých desať rokov? Zadesať rokov matka oslepne odvlniačikov amožno aj odsĺz; schradne odpostenia; asestra? Nože si vymysli, čo sa môže stať sosestrou odesať rokov, alebo zatých desať rokov? Dovtípil si sa?

Tak sa mučil adráždil otázkami, priam až spôžitkom. No všetky tieto otázky neboli nové ani nečakané, ale staré, čo sa oddávna nazbierali. Dlho ho trýznili autýrali mu srdce. Už veľmi dávno sa vňom zrodila dnešná úzkosť, narastala, nakopila sa avposlednom čase dozrela akoncentrovala sa, nadobudla podobu hroznej, šialenej afantastickej otázky, ktorá mu mučila srdce irozum analiehavo vyžadovala riešenie. Matkin list zrazu udrel doňho ako hrom. Jasné, že teraz sa nemohol poddávať úzkosti, pasívne trpieť alen uvažovať otom, že otázky sú neriešiteľné, ale rozhodne treba niečo urobiť, ato hneď ačím skôr. Treba sa stoj čo stoj rozhodnúť, načokoľvek, alebo...

–Alebo sa zrieknuť života! – zvolal zrazu nepríčetne, poslušne prijať osud, aký je, raz anavždy, audusiť vsebe všetko, zrieknuť sa všetkého práva konať, žiť amilovať!

„Rozumiete, rozumiete, vážený pane, čo to znamená, keď už nemáte kam ísť?“ spomenul si navčerajšiu Marmeladovovu otázku. „Lebo každý človek by mal mať možnosť aspoň niekam ísť...“

Zrazu sa strhol: opäť sa mu mihla hlavou jedna, tiež včerajšia myšlienka. Ale nestrhol sa preto, že sa mu mihla tá myšlienka. Vedel,tušil,že sa určite „mihne“, auž naňu čakal; ale tá myšlienka vôbec nebola včerajšia. Rozdiel bol vtom, že predmesiacom, ba ešte aj včera, to bola iba fantázia, ale teraz... teraz sa nezjavila ako fantázia, ale vakejsi novej, hroznej acelkom neznámej podobe, azrazu si to uvedomil... Udrelo mu to dohlavy azatmilo sa mu predočami.

Rýchlo sa obzrel, čosi hľadal. Rád by si bol sadol, hľadal lavičku; prechádzal práve poK-ovom bulvári. Zbadal lavičku asi sto krokov odseba. Vykročil čo najrýchlejšie; ale cestou ho postretla ešte malá príhoda, ktorá naniekoľko minút celkom upútala jeho pozornosť.

Ako sa obzeral polavičke, zbadal asi dvadsať krokov predsebou ženu, ale sprvoti jej nevenoval pozornosť, ako ani ostatným predmetom, čo sa predním mihli. Neraz sa mu stalo, že šiel napríklad domov avôbec si nepamätal cestu, poktorej šiel, auž si nato zvykol. Ale vžene kráčajúcej predním bolo čosi zvláštne, čo mu naprvý pohľad udrelo doočí, až postupne sústredil naňu pozornosť – najprv mimovoľne aakoby mrzuto, ale potom čoraz silnejšie. Zrazu by bol rád pochopil, čo je nanej také zvláštne. Predovšetkým, bude to veľmi mladá dievčina, išla vtakej horúčave bezklobúka, bezslnečníka arukavičiek, aakosi smiešne sa rozháňala rukami. Nasebe mala šaty zjemného hodvábu, ale tiež čudne oblečené, nepozapínané avzadu nadrieku, kde sa začínala sukňa, roztrhnuté; celý franforec odstával aopálal sa. Naholom krku mala prehodenú malú šatôčku, ale akosi krivo anabok. Nadovŕšenie všetkého dievčina kráčala neisto, potkýnala sa adokonca sa tackala zboka nabok. Toto stretnutie nakoniec vzbudilo Raskoľnikovovu pozornosť. Dohonil dievčinu prilavičke, ale keď ta prišla, klesla rovno naňu, naroh, sklonila hlavu naoperadlo azatvorila oči, navidomoči veľmi unavená. Keď sa jej lepšie prizrel, dovtípil sa, že je namol opitá. Pohľad natakýto zjav bol čudný aabsurdný. Pomyslel si, či sa nemýli. Predsebou videl veľmi mladú tváričku, asi šestnásť-, ba možno len pätnásťročnú svetlovlásku – malú, peknú, ale celú rozpálenú aakoby pripuchnutú. Zdalo sa, že dievčina veľmi nevníma; preložila si nohu ceznohu, pričom odhalila viac, ako sa patrilo,apodľa všetkých príznakov si veľmi neuvedomovala, že jenaulici.

Raskoľnikov si nesadol aani nechcel odísť, len stál predňou vrozpakoch. Tento bulvár býva prázdny, ateraz, odruhej hodine avtakej spare, nebolo tam skoro nikoho. No predsa obďaleč, asi pätnásť krokov odtiaľ, nakraji bulváru zastal akýsi pán abolo vidieť, že by tiež rád pristúpil kdievčine sistým cieľom. Pravdepodobne ju tiež videl zdiaľky adobiehal ju, keď mu to Raskoľnikov prekazil. Vrhal naneho zlostné pohľady, ale tak, aby ich Raskoľnikov nezbadal, anetrpezlivo čakal, kým príde naňho rad, keď protivný trhan odíde. Všetko bolo jasné. Onen pán bol asi tridsaťročný, zavalitý, tučný, krv amlieko, mal fúziky aružové pery abol veľmi elegantne oblečený. Raskoľnikov sa strašne nahneval; zrazu sa mu žiadalo nejako uraziť tohto tučného fičúra. Nachvíľu opustil dievčinu apristúpil kpánovi.

–Hej, Svidrigajlov! Čo tu chcete? – skríkol, zatínajúc päste, asmial sa perami spenenými odzlosti.

–Čo to znamená? – spýtal sa prísne pán astiahol obrvy spohŕdavým začudovaním.

–To, aby ste zmizli!

–Ako sa opovažuješ, niktoš!

Arozohnal sa bičíkom. Raskoľnikov sa vrhol naňho päsťami, nerátal ani stým, že zavalitý pán by si mohol poradiť aj sdvoma takými, ako je on. Ale vtom ho ktosi mocne chytil zozadu, medzi nimi stál mestský policajt.

–Tak dosť, páni, neráčte sa biť naverejných miestach. Očo vám ide? Kto ste? – prísne sa obrátil naRaskoľnikova, keď si lepšie všimol jeho handry.

Raskoľnikov sa naňho pozorne zadíval. Bola to smelá vojenská tvár sošedivými fúzikmi asrozumným pohľadom.

–Práve vás potrebujem, – zvolal achytil ho zaruku. – Som bývalý študent Raskoľnikov... To aj vy aby ste vedeli, – obrátil sa kpánovi, – avy poďte sem, niečo vám ukážem...

Chytil policajta zaruku aťahal ho klavičke.

–Pozrite, je namol opitá, práve šla pobulvári, ktovie, čo je zač, ale nezdá sa, že je profesionálka. Najskôr ju kdesi opili aobalamutili... prvý raz... chápete? Atak ju pustili naulicu. Pozrite, aké má roztrhané šaty, pozrite, ako ich má oblečené: iste ju obliekali, neobliekala sa sama, ale obliekali ju nešikovné, chlapské ruky. To vidieť. Apozrite sa: tohto fičúra, sktorým som sa práve chcel pobiť, nepoznám, vidím ho prvý raz; ale aj on ju teraz zbadal, takú opitú, čo nevie osebe, ateraz by strašne rád knej prišiel aschmatol ju – vtakomto stave –, aniekde odviezol... Určite je to tak, verte mi, nemýlim sa. Sám som videl, ako ju pozoroval asledoval, ibaže som ho vyrušil, ateraz stále čaká, kedy odídem. Aha, teraz kúsok odstúpil, stojí arobí sa, že si šúľa cigaretu... Ako by sme mu vtom zabránili? Ako by sme ju dopravili domov – porozmýšľajte!

Policajt hneď všetko pochopil adovtípil sa. Stučným pánom to bolo jasné, zostala dievčina. Policajt sa knej sklonil, aby si ju bližšie obzrel, avčrtách tváre sa mu zjavil úprimný súcit.

–Ach, je mi jej ľúto! – povedal, kývajúc hlavou, – veď je to ešte dieťa. Obalamutili ju, skutočne. Počujte, panička, – prihovoril sa jej, – kde ráčite bývať? – Dievčina otvorila unavené azakalené oči, tupo pozrela naopytujúcich sa azahnala sa rukou.

–Zmiznite...! Neobťažujte...! zamrmlala dievčina aopäť sa zahnala rukou.

–Ďaleko odtiaľto ste ich našli? – spýtal sa ho.

Ten sa obrátil.