Start

Samantha Young

FALL FROM INDIA PLACE

Copyright © 2014 by Samantha Young All rights reserved.

Translation © 2015 by Andrea Vargovcikova

Cover photo © by Shutterstock

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Fall from India Place (New American

Library, New York, 2014) preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Vlasta Greschová.

Obálku upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 768. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4559-4

Venujem Kate a Shanine.

A pánu Neilovi Innesovi.

Ste tí najlepší učitelia, akých som kedy poznala.

Ste zdrojom mojej inšpirácie.

A inšpirovali ste ma k Hannah.

Zapamätajte si dnešný večer,

lebo vtedy sa začína večnosť.

pripisované Dantemu Alighierimu

1. KAPITOLA

Edinburgh Október

Kráčala som po vydláždených uliciach Edinburghu do práce.

Bolo to moje prvé miesto. Predsavzala som si, že budem učiteľka, ktorá urobí všetko pre to, aby sa priblížila k študentom. V ten deň som toto predsavzatie plnila formou prezentácie svojich neuveriteľne príšerných kresieb, ktorými som uvádzala do rozpakov seba aj žiakov. Čo už.

Odpratala som nepodarené výtvory z projektora a nahradila ich dvomi vetami.

Letmo som prebehla pohľadom triedu zloženú zo šiestich dospelákov vo veku od dvadsaťštyri do päťdesiatdva rokov a krivo sa na nich usmiala. „Bola by som nerada, keby vás môj mimoriadny umelecký talent deprimoval, preto to radšej odložím.“

Portia, päťdesiatdvaročná študentka, ktorá bývala obyčajne dobre naladená a často odľahčovala dusnú atmosféru v triede, sa na mňa uškrnula, zatiaľ čo Duncan, tridsaťtriročný mechanik, zafučal. Ďalší štyria študenti na mňa naďalej upierali vyľakané pohľady, akoby som ich každou úlohou testovala.

„Prebrali sme ,sight words', dúfam, že vďaka mojim hrozným umeleckým výtvorom ste ich aj pochopili. Teraz sa oboznámime s tým, ako sa používajú v bežných anglických vetách. Napíšte každú z týchto dvoch viet desaťkrát.“ Moju pozornosť upútala Lorraine, veľmi, ale veľmi dychtivá a popudlivá dvadsaťštyriročná študentka. Nervózne si hrýzla peru. Zažmurkala som pri pomyslení, ako bude tá pera vyzerať po ďalšej inštrukcii. Pokračovala som: „Každý z vás dostane dve brožúrky. V jednej sú ,sight words', v druhej vety utvorené výhradne z týchto slov. Vyberte si desať viet, každú napíšte desaťkrát a na ďalší týždeň mi ich prineste.“

Lorraine zbledla a okamžite mi stiahlo hruď od súcitu. Lorraine bola vynikajúcim príkladom, prečo som sa rozhodla vyučovať ako dobrovoľníčka na kurze vzdelávania pre negramotných dospelých v miestnom komunitnom centre. Niektorí ľudia, napríklad priateľka Suzanne, ma považovali za blázna, keď som sa rozhodla vyučovať zadarmo popri práci učiteľky angličtiny na strednej škole, kde som bola v skúšobnom roku. A možno som sa skutočne zbláznila. Pracovná náplň v škole bola šialená. No o triedu dospelých som sa delila s ďalším dobrovoľníkom, učila som len jeden večer v týždni – čo je podľa mňa zásadný rozdiel. Občas som mala pocit, že moja práca na strednej škole neprináša nijaké výsledky, a bolo mi jasné, že ešte potrvá, kým zanechám svetoborný dojem. Naproti tomu dobrovoľníctvo ma uspokojovalo. Dospelí, ktorých som vyučovala, boli zväčša nezamestnaní, okrem Portie a Duncana. Toho požiadal zamestnávateľ, aby sa vycibril v čítaní a písaní. Portii sa zázrakom podarilo preplávať životom iba so základmi gramotnosti a chabými znalosťami matematiky (až kým si jedného dňa neuvedomila, že by sa mohla zlepšiť), ale ostatným sa nedarilo udržať si zamestnanie pre nedostatok jazykových a komunikačných schopností.

V našej krajine je negramotnosť stále veľký problém. Pochádzam zo vzdelanej rodiny a som knihomoľ, preto sa ma to nikdy netýkalo. Až do minulého roku.

Počas svojej pedagogickej praxe som zažila chviľu, na ktorú nikdy nezabudnem: Raz som sa skontaktovala s otcom jednej žiačky. Požiadala som ho, aby sa pozrel na prácu svojej dcéry. Vtom viditeľne znervóznel a na čelo mu vystúpili kropaje potu. Váhavo sa priznal, že nevie čítať. Potom som ho poprosila, aby podpísal súhlas, že jeho dcéra môže ísť s nami do divadla na Trojkráľový večer. Roztriasla sa mu ruka a namiesto podpisu iba niečo načmáral.

Totálny strach a poníženie na jeho tvári, prameniace z negramotnosti, ma zasiahli. Až ma z toho pálili slzy v očiach. Dospelý muž sa cítil slabý a bezmocný pre obyčajné písmenká. Nepáčilo sa mi, že som musela byť svedkom jeho vnútorného boja, a v ten večer som pátrala po informáciách o miestnych centrách organizujúcich kurzy pre negramotných. Rozoslala som niekoľko žiadostí a zhruba o mesiac ma kontaktovalo miestne komunitné centrum, lebo im nedávno odišiel jeden učiteľ dobrovoľník.

Dospelí študenti na mňa sprvu hľadeli s nedôverou, keďže som bola mladšia než oni, no naozaj som mala dojem, že robia pokroky.

„Hannah, zakrývaš hlavou slovo medzi ,umývat“ a ,chlad',“ oslovil ma Duncan.

„Chceš mi slušne naznačiť, že mám veľkú hlavu?“ zavtipkovala som a posunula sa, aby videl celú tabuľu.

Uškrnul sa. „Ani nie, je veľká tak akurát. Vlastne je to veľmi pekná hlava.“

„No, ďakujem. Sama som si ju vypestovala,“ odpovedala som suverénne.

Pri tom pokuse o vtip si iba povzdychol, no keď Portia za ním významne zakašľala, v očiach mu poskočili veselé iskričky.

S úsmevom som prechádzala pohľadom po hlavách sklonených nad zošitmi. Ceruzky sa hýbali rozdielne rýchlo, jeden písal pomaly a snažil sa, zanechávajúc ryhy na papieri, iný písal pomerne rýchlo a zoširoka. Pri Lorraine mi úsmev na tvári zamrzol. Stále sa obzerala po ostatných, a keď videla, ako sa všetkým darí, jej panika narastala.

Zachytila môj pohľad a zagánila na mňa, potom sklopila zrak do zošita.

Unikala mi. Cítila som to v kostiach.

Po skončení hodiny som sa ponáhľala k nej, aby mi neutiekla. „Mohli by ste na pár minút ostať?“

Prižmúrila oči a nervózne si oblizla pery. „Ech, prečo?“

„Prosím.“

Neodpovedala, ale ani neodišla.

„Vďaka za dnešný večer, Hannah!“ zavolala na mňa Portia tak nahlas, že to pravdepodobne počuli až na recepcii. V triede som hovorila hlasnejšie, mala som pocit, že Portia má menšie problémy so sluchom, hoci si to odmietala priznať. Bola to pôvabná žena, ktorá ťažila buď z genetickej predispozície, alebo zo superúčinných antiagingových krémov. Na svoj výzor bola náležite pyšná. Pripustiť negramotnosť bola jedna vec, ale pripustiť slabnúci sluch by znamenalo priznať si vek. Určite nechcela, aby ju považovali za staršiu, než vyzerá.

„Niet za čo,“ odpovedala som jej láskavo. S úsmevom a kývnutím na pozdrav som sa lúčila aj s ostatnými, ktorí mi ďakovali tiež a postupne sa vytrácali.

Obrátila som sa k Lorraine. Jej reakcia v podobe prekrížených rúk na prsiach ma neprekvapila. Spustila: „Načo tu mám ešte trčať, keď som s týmto oným už skončila?“

„To ste už spomínali.“

Prevrátila oči. „Hej, stavím sa, že áno. To je fuk,“ otočila sa k dverám.

„Ak odídete, ocitnete sa na začiatku. Nezamestnateľná.“

„Nie, ako nejaká poondiata upratovačka.“

„A to chcete?“

Lorraine sa otočila, očami metala blesky a ironicky sa posmievala: „Čo? Ani pre vás to nie je dosť dobré? Hej? Je to paráda byť upratovačka? Kuknite sa na seba. Čo, doriti, viete o tvrdej makačke za mizerné prachy? A to ma máte akože učiť. To určite.“

Všimla som si jej strapaté tmavé vlasy zopnuté do riedkeho chvosta, obyčajný mejkap, lacnú a nedbanlivo upravenú košeľu a nohavice a tenkú nepremokavú bundu. Nakoniec som sa pohľadom zastavila na ošúchaných čižmách, ktoré už čosi zažili.

Lorraine bola odo mňa staršia len o dva roky, ale pohľad mala tvrdý. Preň pôsobila oveľa staršie. O jej živote som nevedela nič, ale zjavne ma napádala preto, lebo mala strach.

Ktovie. Možno jej prekážal spôsob, akým som rozprávala alebo sa obliekala, či celkový výzor. Bola som vzdelaná. Sebaistá. Dve prednosti, ktoré jej chýbali. Niekedy to stačí na to, aby človeka odpísali. Žeby som sa nehodila na to, aby som vyučovala Lorraine? Možno. Ale nehodlala som sa vzdať.

„Ťažká práca má mnoho podôb, Lorraine,“ vysvetľovala som zmierlivo. Dávala som si pozor, aby som hovorila vľúdne, nech sa nedomnieva, že na ňu pozerám zvysoka. „Upratovačky na strednej škole, kde učím, makajú odušu, keď upratujú po deckách.“ Skrčila som nos. „A to ani nehovorím, čo nachádzajú na chlapčenských véckach.

Ja sa zas namakám, keď tie decká učím – robím si prípravy na hodiny, po večeroch a víkendoch známkujem ich práce, čo ma oberá o voľný čas, míňam vlastné peniaze na pomôcky, lebo škola nikdy nemá dosť finančných prostriedkov, a pripravujem sa aj na hodiny v tejto triede. A navyše, vyučujem vás zadarmo. Viem, čo je makačka. Učenie síce nie je také fyzicky únavné ako upratovanie, ale je psychicky vyčerpávajúce.“ Pristúpila som k nej. „Vy ste zvyknutá na fyzickú prácu, Lorraine. Pri tomto...“ ukázala som na tabuľu, „... sa necítite vo svojej koži. Chápem. Ale práve preto som tu. Mojou úlohou je naučiť vás čítať a písať, aby ste si mohli nájsť vysnívanú prácu. Neboli by ste tu, ak by ste chceli pracovať ako upratovačka.

Hoci, keď to už spomíname, myslím, že aj pri tejto práci potrebujete vedieť čítať a písať. Musíte vypĺňať žiadosti, prečítať zoznam klientov...“ stisla som pery a vrátila sa k podstate. „Nemáte ma rada, fajn, na to môžem kašľať. Nepotrebujem, aby ste ma mali rada. chcem len, aby ste ma počúvali, keď hovorím, že tu nie som na to, aby som vás zahanbovala, alebo aby ste mali zo seba zlý pocit. Mojou úlohou je vás niečo naučiť. A vôbec ma nemusíte mať v láske. Musíte mať rada seba, aby ste si verili a pochopili, že si od života zaslúžite viac.“

Zavládlo medzi nami ticho.

Zdalo sa, že napätie z jej pliec pomaly opadávalo.

„Dokážete to?“ naliehala som na ňu.

Lorraine prehltla a slabo prikývla.

„Takže sa uvidíme na ďalšej hodine?“

„Hej.“

V duchu som si vydýchla, povolilo aj moje napätie. „Ak budete chcieť so mnou niečo prebrať alebo sa porozprávať medzi štyrmi očami, stačí povedať. Nikto v tejto triede nechce, aby ste zlyhali. Všetci ste na jednej lodi. Oni to chápu, i keď si myslíte, že ja nie.“

„Hej, hej, v pohode,“ prevrátila oči, zvrtla sa na päte a chystala sa na odchod. „Len sa upokojte.“

Okej, niekedy to predsa len vyzeralo ako na strednej škole.

Uškrnula som sa, pozbierala veci a zamierila k dverám. Zhasla som a kývla sama pre seba. Zakaždým, keď som vyšla z triedy, chcela som sa cítiť ako víťaz a túžila som po tom, aby sa rovnako cítili aj moji žiaci. Nanešťastie, niekedy som bola iba vyčerpaná a vystresovaná.

Dnes som sa cítila ako Lorraine.

V dobrej nálade, rozhodnutá venovať čas len sebe, som poslala esemesku dvom kamoškám z univerzity, Suzanne a Michaele. Dohodli sme sa, že v piatok večer vyrazíme na kokteil.

Od chvíle, keď sme sa večer stretli, bolo jasné, že Suzanne sa už párty nevie dočkať, a hneď sa aj obzerala, či nesplaší niekoho na sex. Pozorovala mužov, akoby hľadala najlepší kúsok mäsa v samoobsluhe. Sedeli sme v bare na ulici George IV Bridge. Zadívala sa na mňa a uškrnula sa, lebo som sa rozosmiala.

Michaela prevrátila na Suzanne oči a potichu sŕkala drink.

S dievčatami som sa spoznala na Edinburskej univerzite po tom, čo som sa presťahovala do Pollock Halls. V druhom ročníku sme si našli byt. Michaela sa však po čase presťahovala k svojmu priateľovi Colinovi, a tak sme si v treťom ročníku so Suzanne zohnali menší byt. Po skončení štúdia sa naše cesty rozišli. Suzanne pochádzala z Aberdeenu, ale po skončení školy získala prácu vo veľkej obchodnej spoločnosti v meste. Zarábala slušné peniaze, mohla si dovoliť jednoizbový byt na Marchmonte. Na druhej strane, aj ja som mala šťastie. Moja staršia sestra Ellie a jej nevlastný brat Braden mi na promócie kúpili pekný dvojizbový byt na Clarence Street v Stockbridgei. Neušlo mi, že sa cielene nachádza v blízkosti domu mojich rodičov žijúcich na St. Bernard Crescent, západne od môjho bytu, domu Bradena a jeho ženy Joss na Dublin Street a domu Ellie a jej manžela Adama na Scotland Street. Všetci čo by kameňom dohodil.

Moja rodina ma príliš chránila. Odjakživa. Z času na čas som cítila potrebu vyhnúť sa ich ochranárskym inštinktom. Hoci byt bola iná pesnička. Bol to zvláštny a zároveň najúžasnejší dar na promócie – zo svojho učiteľského platu by som si ho nemohla dovoliť. Dojalo ma to a naveky im budem zaň vďačná. A popravde, potešilo ma, že mám k rodine tak blízko. Neskutočne milujem rozrastajúci sa húf neterí a synovcov, rovnako ako ich rodičov.

„Páči sa ti tu niekto?“ obrátila som sa k Suzanne, keď som postrehla jej zámer. Pri bare postávalo niekoľko dobre vyzerajúcich mužov.

„Samozrejme, že áno,“ podpichla ju Michaela. „Aspoň piati.“

Suzanne to podráždilo. „No, niektoré z nás nenarazili na jedinú a pravú lásku už v osemnástich. Niektoré z nás musia pobozkať veľa žabiakov, kým nájdu princa. A niektorým z nás sa to tak páči.“

Michaela a ja sme sa rozosmiali. Pravda je, že Michaela s nami trávila večery iba preto, aby sme zostali v kontakte. Bola šťastne zasnúbená s Colinom, študentom zo Škótska, do ktorého sa zamilovala v prvom ročníku na univerzite. Rozhodla sa, že do svojho rodného Shropshiru v Anglicku sa už nevráti a pôjde so mnou na pedagogickú prax do Moray House v Edinburghu. Aj ona sa chcela stať učiteľkou angličtiny.

Moje dve kamošky nemohli byť rozdielnejšie. Suzanne bola hlučná, koketná a asertívna kráľovná drámy. Michaela bola z nás troch najtichšia, milá a verná a veľmi jej záležalo na jej nových žiakoch. Ak som sa chcela zabaviť a rozptýliť, vyhľadala som Suzanne, ale ak som túžila po rozhovore, zdvihla som telefón a zavolala Michaele.

„A čo deti?“ opýtala sa ma Michaela. Mala na mysli netere a synovcov, nie žiakov.

„Fakt dobre.“

„A stále pribúdajú, však?“ uškrnula sa.

„Fuj, neviem, ako to robia,“ striasla sa Suzanne. „Človek by si myslel, že sa poučili už pri prvom.“

„No, vlastne je to Joino prvé.“ Toto spresnenie však nemalo vplyv na Suzannin názor, že deti sú otravné malé tvory, s ktorými nechce nič mať.

Johanna MacCabová bola moja najbližšia kamarátka, a to aj napriek sedemročnému vekovému rozdielu. Joss je Bradenova manželka a ona zase priviedla medzi nás svoju dobrú kamošku Jo Walkerovú. Jo krátko nato stretla lásku svojho života Camerona Maccaba. Boli svoji už dva roky a teraz čakali prvé dieťa.

No nielen Jo bola tehotná. Moja sestra Ellie a jej manžel Adam čakali druhého potomka. Už mali rozkošného dvojročného syna Williama a nádejali sa, že tentoraz ma obdarujú neterou.

„Je šialená, “ Suzanne pretiahla tvár. „Ale pozri, s kým sa rozprávam. S učiteľkami. Prečo sa, preboha, ľudia so zdravým rozumom stanú učiteľmi? Och...“ Oči sa jej rozšírili, keď sa zahľadela kamsi ponad moje plece. „... je chrumkavý.“

S Michaelou sme si vymenili významné pohľady. Otočila som sa a nechápavo hľadela na chalana, ktorý padol Suzanne do oka.

„A je stratená!“ zachichotala sa Michaela a odpútala moju pozornosť od vysokého chlapíka s vydúvajúcimi sa bicepsmi, presne Suzanninho typu. Prešla cez bar a prehnane pohojdávala štíhlymi bokmi. „Nechápem, ako to môže robiť každý druhý víkend. Zakaždým iný chlap.“

Suzannin zoznam mužov na jednu noc už presiahol dvojciferné číslo. Ale nesúdila som ju. Nech si robí, čo chce, kým pri tom dodržiava zásady bezpečnosti. Na druhej strane, ja som nerobila nič, čo by mohlo viesť k posteľovým zážitkom. Aby som bola úprimná, sex som nemala vôbec. Jediný a posledný raz, čo k nemu došlo, bol pre mňa sklamaním. Tak som si predsavzala, že skočím s chlapom do postele až vtedy, keď budem presvedčená, že medzi nami je vzájomné puto.

V tejto chvíli ma život uspokojoval. Bola som príliš zaneprázdnená na to, aby som sa zmohla na viac ako flirtovanie pri bare, ale cítila som sa fajn. Bola som mladá. Času dosť. Zdalo sa, že Suzanne plánuje na svojej misii vyskúšať každú prekliatu žabu, ktorá sa jej dostane pod ruky, kým nedolapí toho unikajúceho princa.

Suzanne sa vrátila k nášmu stolu s chlapom a jeho dvomi kamarátmi v závese. Sadli si a predstavili sa. Nanešťastie, muž menom Seb, ktorý ju zaujal, rýchlo obrátil pozornosť na mňa. Chvalabohu, jedného z jeho kamošov zrejme väčšmi zaujímala ona.

Seb bol fakt príťažlivý. Kládol mi veľa otázok a ani ja som sa nedala zahanbiť. Smiali sme sa a debatovali o každodenných nezmysloch a chalani nám zaplatili ďalšiu rundu.

Po pár hodinách sa naši noví kamoši začali dohadovať, kam vyrazia do klubu. Michaela nevyzerala príliš nadšene a ja som ju nechcela nechať samu. So Suzanne sme sa vzdialili na toaletu, zatiaľ čo Michaela návrh zvažovala.

Stáli sme pri umývadlách a obnovovali nános červenej farby na lícach a rúžu. Suzanne mudrovala: „Seb je rozkošný. Dostane od teba oprávnenie na ukončenie najdlhšieho sucha v dejinách, alebo sa aj naňho chystáš vytiahnuť Koketu Hannah?“

Zavrčala som: „Koketu Hannah?“

Pozrela na mňa pohľadom akoby si nevedela. „Koketa Hannah. Úžasná Hannah Nicholsová vždy namotá toho najsexi chalana, pár hodín s ním odušu flirtuje, a potom ho pošle domov s navretými guľami a bez telefónneho čísla.“

„Ja nekoketujem,“ namietala som. „Ak nemám záujem, nepretvarujem sa. Je to iba neškodné ľahké doberanie. Bodka.“

Vrhla na mňa dobre známy pohľad, ktorým ma častovala takmer pravidelne. Netrpezlivý výraz, ktorý prezrádzal, že mi nerozumie. Ani trochu. „Dopekla, čo sa s tebou deje? Kedy sa prestaneš zaoberať minulosťou a konečne niekoho pustíš medzi nohy?“

Pokrútila som hlavou, predstierajúc, že netuším, o čom hovorí. „Už ti niekedy napadlo, že môžem byť šťastná aj takto? Nejde predsa o to? Byť šťastná? A ja som. Zbožňujem svoju prácu, rodinu a aj svojich priateľov. Mám fajn život, Suzanne.“

Tentoraz si odfrkla. „Hej, pokojne si to nahováraj.“

Zovrela mi krv od rozhorčenia. „Aký máš zase problém? Ide o Seba? Ochotne ti ho prenechám.“

Suzanne sa ku mne otočila s prižmúrenými očami. „Och, dostala by som ho aj sama, keby som chcela, o to sa neboj.“

„Tak potom prečo sa tak tváriš?“

„Fuj, nehovor so mnou ako s deckom. V poslednom čase si nejaká nudná.“

Neveriacky som sa zasmiala na tom, aký spád nabrala naša konverzácia. Suzanne nebola práve najtaktnejšia a často sa obúvala do ľudí, no dnes večer vykladala svoje zásoby nevľúdnosti na mňa, čo nikdy predtým nerobila. „Na svoju obranu len toľko, že sa naozaj správaš ako dieťa.“

„Ech, pre mňa, za mňa,“ zúfalo rozhodila rukami, ako sa na pravú kráľovnú drámy patrí. „Poďme zistiť, či chce ísť Michaela do klubu...“ Bola som si istá, že sa jej drali na jazyk iné slová, no nakoniec stisla pery a vyrútila sa z toaliet.

Práve som vychádzala z dvier, keď som dostala esemesku od Lucy, kamarátky z pedagogickej praxe. Pýtala sa ma, či sa k nej nepridám. Sedela s priateľmi v podniku za rohom na Royal Mile, vedela, že som práve vonku. Odpísala som jej a nenútene prešla k našim kamošom.

„Michaela pôjde s nami,“ jasala Suzanne, akoby ma pred chvíľou na toaletách verbálne nevyfackala.

Stisla som Michaele plece a usmiala sa na nich. „Bavte sa, ľudia. Čakajú ma inde.“

Ignorujúc Suzannino prskanie som sa odtiaľ vyvliekla, preč od drámy a úžasných chalanov, a strávila zvyšok večera opíjaním sa s ľuďmi, ktorým nezáležalo na tom, či som single alebo vydatá, chudá alebo tlstá, ctižiadostivá alebo flegmatička. Chceli si len oddýchnuť a vyplaviť stres z práce. Presne ako ja.

Život bol fajn. Rozhodne som nechcela, aby sa ma niekto pokúšal presviedčať o opaku, len preto, lebo sám bol nespokojný.

2. KAPITOLA

Ráno som sa chystala na oslavu príchodu Joinho a Ellinho bábätka, ktorú organizovala moja mama Elodie pre všetky dievčatá, kým muži sa budú starať o deti.

Práve som vypla fén a sadla si, aby som si urobila mejkap, keď sa rozozvučal bzučiak. Nečakala som nikoho, žeby sa jedna z nich rozhodla zaskočiť ku mne ešte pred oslavou?

„Áno?“ spýtala som sa do telefónu.

„To som ja,“ ozval sa známy hlboký mužský hlas.

Nečakaná návšteva ma potešila. „Poď hore.“

Keď som otvorila dvere, vkročil dnu vysmiaty Cole Walker. Nastavila som mu líce na bozk a ponúkla mu kávu.

„Iste,“ nasledoval ma do kuchyne.

Cole Walker bol Join mladší brat. Bol odo mňa o rok mladší, čo by nik neuhádol. Nikdy predtým som nestretla takého vyspelého rovesníka ako on. Vždy bol taký, odkedy som ho poznala. Správal sa skôr ako tridsiatnik než dvadsaťjedenročný chalan.

Priatelili sme sa oddávna, lebo naše rodiny si boli blízke, ale keď som mala sedemnásť, zblížili sme sa ešte väčšmi. Považovala som ho za najlepšieho kamaráta. Často mi napadlo, aké je nespravodlivé, že medzi nami nepreskočila iskra, lebo Cole bol naozaj jeden z najlepších chalanov a bol by fantastický frajer.

Cole bol trošku prchký, zvlášť keď videl, ako ubližujú niekomu blízkemu, no aj tak som ho považovala za najmenej konfliktného človeka v okolí. Občas pôsobil namyslene a cudziemu človeku mohol dokonca naháňať strach, ale v skutočnosti bol pragmatický, inteligentný, tvorivý, súcitný, verný, bystrý a na nič sa nehral. I keď jeho vystupovanie niekedy naznačovalo, že má sklon hodnotiť knihu podľa obalu.

Meral takmer meter deväťdesiat, mal široké plecia a vyšportovanú postavu – úžasné telo si zdokonaľoval na hodinách bojových umení a týždennými návštevami posilňovne. Mal strapaté blond vlasy s červenkastým nádychom, pre ktoré si ho jeho sestra stále doberala a napomínala ho, aby sa dal ostrihať. V peknej tvári, ktorá zvyčajne potrebovala oholiť, sa vynímali nádherné zelené oči. No ľudia sa za ním neotáčali len pre jeho prirodzene pekný výzor. Pozornosť pútali skôr tetovania. Na vnútornej strane zápästia mal vytetovaný text piesne a vzadu na pravom pleci orlie perá, ktoré siahali na bicepsy. Orlovi s roztiahnutými krídlami z pazúrov voľne viseli staromódne vreckové hodinky. Plánoval si dať potetovať aj ľavé rameno, no ešte pracoval na motíve.

A mal aj rovnaké tetovanie ako Cam, jeho najlepší kamarát. Cole ho navrhol ako pätnásťročný. Predstavovalo písmená „J & C“ presvitajúce spoza viniča a ornamentov pripomínajúcich kmeňové tetovania. Camovi zdobilo hruď a Cole si dal rovnaký motív vytetovať ako osemnásťročný na krk na miesto, kde mu pulzoval tep.

Vedela som, čo to tetovanie znamená. Pre Cama symbolizovalo vzťah s Jo, ale aj s Colom. Pre Cola značilo „J & C“ Jo a Cam. S mamou alkoholičkou to mal fakt ťažké. Fiona sa o neho vôbec nezaujímala. V podstate ho vychovala Jo. Keď mal Cole štrnásť, Jo zistila, že ho mama bije, a zanedlho sa presťahovali ku Cameronovi, mamu nechali samu v ich byte o poschodie vyššie.

Fiona zomrela na infarkt pred dvoma rokmi. Cole to neniesol ľahko. Pokúšala som sa s ním o tom hovoriť, ale odmietal ma. V Jo našiel nielen sestru, ale i mamu, a v Cameronovi svojho záchrancu. Cole ich, skrátka, potreboval.

„Čo tu robíš?“ vyzvedala som, kým som chystala kávu. „Nemal si byť v práci?“

Cole študoval na Edinburskej vysokej škole umenia, ale od šestnástich rokov pracoval v tetovacom štúdiu INKarnate v Leithe, ktoré získalo mnohé ocenenia. Štúdio už viac ako dvadsaťpäť rokov viedol Stu Motherwell. Cole u neho začínal ako poslíček, aby sa zoznámil s prostredím. Ako osemnásťročný sa stal učňom a zamestnal sa na čiastočný úväzok. Stu mal Cola rád ako vlastného syna a stále sa na neho spoliehal.

Určite nepotrvá dlho a Cole povedie štúdio s ním.

„Až neskôr,“ ozrejmil Cole, vzal si kávu a poďakoval. „Začínam o polhodinu, ale povedal som si, že najprv sa zastavím u teba.“

Oprela som sa o pult a hľadela naňho. „Prečo? Je všetko v poriadku?“

Pár dlhých sekúnd na mňa uprene hľadel. „To som sa ťa chcel opýtať ja. Pri tom všetkom, čo sa deje... “

Pochopila som, kam mieri, a ubezpečujúco sa usmiala. „Všetko je fajn. Naozaj.“

Zachmúril sa. „V poslednom čase sa mi neozývaš a...“ mykol plecami.

„Cole, zo školy utekám do komunitného centra. Stresuje ma to, a preto mierne zlyhávam v iných oblastiach života.“

„Si si istá?“

„Naozaj,“ zdôraznila som.

Presunul pohľad na kuchynský stôl, kde trónili pripravené darčeky na oslavu. Neušla mu škatuľka kondómov, ktoré som k nim z recesie pribalila pre Ellie a Jo. Cole si odfrkol. „Dnešok ti nezávidím.“

„Dve hormónmi nadopované ženy a škatuľka kondómov? Hodí sa to skôr pre teba na piatkovú noc, však?“ doberala som si ho.

Zasmial sa, obaja sme vedeli, že som dosť mimo.

Cole nepatril k plejbojom. Jasné, nebol anjel, ale uprednostňoval dlhodobé vzťahy. Momentálne randil so študentkou dejín umenia Steph.

„Ja aspoň potrebujem kondómy,“ prívetivo sa usmial.

Vystrúhala som grimasu. „Trvá to len chviľu.“

„Oprava: Trvá to už večnosť,“ zamračil sa. „Dáš vôbec nejakému chalanovi šancu?“

„Pozri, ide len o to, že nechcem spávať s hocikým. Nie som Suzanne, Cole.“

„Nikdy som to netvrdil. Nie všetci chlapi prahnú iba po sexe a ráno sa vyparia bez stopy.“ Jeho výraz zmäkol. „Teba by chalan neopustil, Hannah. Daj nejakému šancu, aby ti to dokázal. Nikdy si nemala vzťah. Ako to môžeš kritizovať, keď si to nevyskúšala?“

Zasmiala som sa. „Nekritizujem. Iba som šťastná takto. Ale keď už hovoríme o párikoch... Ako sa má tvoja stará?“

Cole si vzdychol. „Stresuje. Sľúbil som jej, že po práci za ňou zájdem a pomôžem jej s esejou.“ „Ó, si fakt úžasný frajer,“ vtipkovala som.

Cole dopil kávu a odložil hrnček do drezu. Naklonil sa a vtisol mi bozk na líce. „Ak nabudúce stretneš Steph, povieš jej to?“

„Ale čo? Problémy v raji?“ opýtala som sa a vyprevadila ho k vchodovým dverám.

„Stále niečo rieši.“

„Som si istá, že ju to prejde, len čo z nej opadne stres.“

„Hmm,“ opätoval mi úsmev a vyšiel. „Uži si oslavu.“

„Uži si doučovanie,“ zaželala som mu s provokatívnym úsmevom. „Ktovie? Môže to byť trochu... výchovné.“ Zdvihla som obočie.

Cole so smiechom bral schody po dvoch. „Človek môže len dúfať.“

Len čo som prekročila prah rodičovského domu, z obývačky ku mne doľahla kakofónia ženskej konverzácie.

Keď som zatvárala za sebou vchodové dvere, do chodby sa vrútil otec a pri pohľade na mňa sa mu rozžiarili oči.

„Čau, ocko,“ vbehla som do jeho otvorenej náruče a rozplývala sa v jeho objatí.

„Ahoj, miláčik.“ Pobozkal ma do vlasov a odtiahol sa. Pohladil ma úsmevom. „Dávno sme sa nevideli.“

Zažmurkala som. „Prepáč, že som sa dlho neukázala. Som zavalená prácou.“

Otec bol profesor klasickej histórie na Edinburskej univerzite a svoju prácu zbožňoval. Bol inteligentný, pohodový a mimoriadne vnímavý. Prižmúril oči a premeriaval si ma. „Si si istá, že je to preto?“ „Samozrejme. Je mi fajn, naozaj.“

„Povedala by si mi, ak by to nebola pravda, však?“

Mal právo nazdávať sa, že by som mohla pred ním tajiť problémy. Nebolo by to prvý raz. No tentoraz som bola úprimná. „Už je to preč.“

„Clark, môžeš nachystať tie chuťovky, prosím?“ ozvala sa z kuchyne mama.

Ocko v predstieranej hrôze vypleštil oči: „Snažím sa z toho vykrútiť. Pomoc.“

Zasmiala som sa. „Tak bež,“ ukázala som na dvere. „Odpútam jej pozornosť.“

Uľavene si vydýchol, pobozkal ma na líce a vytrielil z dverí.

O sekundu neskôr vpochodovala do chodby mama. „Och, Hannah,“ privítala ma s otvorenou náručou. „Rada ťa vidím, miláčik.“ Pevne ma stisla. „Nevidela si náhodou otca?“

„Hm, odišiel.“

Mama sa zamračene odtiahla. „Mal pomáhať.“

„Mama, je jediný muž v celom dome. Nie je fér žiadať ho, aby tu zostal, keď ostatní chlapi nemusia.“

Podráždene vzdychla, ale neoponovala. „Tak mi pomôžeš ty?“

Zdvihla som darčeky. „Kam to mám zložiť?“

„Do obývačky.“

Prešla som do obývačky a mama sa vrátila do kuchyne. V okamihu ma obkľúčila sestra s kamoškami. Ako prvá ma objala Ellie. Mala pomerne veľké bruško, bucľaté líca a plnšie pery, presne ako keď čakala Williama. Bola absolútne rozkošná, aj keď by s tým rozhodne nesúhlasila. „Hannah.“ Pritiahla si ma k sebe a ja som jej objatie nešikovne opätovala, aby som jej nerozmliaždila brucho.

„Vyzeráš nádherne, Els.“ Pobozkala som ju na líce a pozrela na jej bruško.

Els zastonala. „Ani mi to nepripomínaj. Pri Jo sa cítim ako teľná krava.“

Jo sa zasmiala a jemne odtisla Ellie nabok, aby ma mohla objať aj ona. „Nevidela som ťa večnosť,“ zašomrala a stisla ma.

Až na bruško sa na Jo nič nezmenilo – vyzerala úžasne ako vždy. Rozmýšľala som, koľko žien v miestnosti jej závidí, že je taká očarujúca aj v tehotenstve. „Mala som toho veľa. Prepáč.“

„To nič,“ uisťujúco sa na mňa usmiala. „Viem, ako veľa pracuješ.“

„Dobre, teraz som na rade ja.“ Sekundu po tom, ako mi v ušiach zaznel melodický americký prízvuk, ma objala Olivia Sawyerová. „Sú to veky,“ sťažovala sa a pohľadom si ma doberala, no karhala ma len naoko. „Aj vlasy ti podrástli, odkedy sme sa naposledy videli.“

Olivia, alebo Liv, ako sme ju volali, bola pekne stavaná, atraktívna brunetka a prakticky Joina sestra. Livin otec Mick bol pre Jo ako ujo. Odišiel do Ameriky za svojou dcérou Liv, o ktorej sa dozvedel, až keď mala trinásť rokov. Do Škótska sa vrátil pred siedmimi rokmi, keď mu zomrela žena, Livina mama. Liv pricestovala s ním, aby sa zo straty pozbierali. Mick a Jo pracovali v jeho maliarsko-tapetárskej firme a môj ocko zohnal Liv prácu v knižnici na Edinburskej univerzite. Napokon Liv stretla svoje životné šťastie v podobe sexi chalana Nata Sawyera a vydala sa za neho. Bol to Camov najlepší kamarát.

Skrátka, všetci sme boli tak úzko prepojení, že sme tvorili jednu veľkú rodinu.

„Vieš, práca,“ nešťastne som mykla plecami. „Ten skúšobný rok ma dosť vyčerpáva.“ A našim stretnutiam neprialo ani to, že

Liv a Nate sa presťahovali do domu mimo Edinburghu, dosť veľkého pre ich rozrastajúcu sa rodinu. Mali dve dcéry, štvorročnú Lily a ročnú January. „Nate asi stráži deti, však?“

„Všetci naši muži strážia deti.“ Joss sa uškrnula a prišla ku mne s pohárom buck's fizzu. „Zlatko,“ láskyplne ma pobozkala na líce, „rada ťa vidím.“

„Aj ja teba.“ Náhle som sa zaškerila pri myšlienke, ktorá mi prebehla mysľou. „Chlapi strážia deti?“

Joss sa zachichotala. „Hej, vzali ich do zoo.“

Vybuchla som do smiechu. „Štyria muži a päť malých detí. Decká sú jednoznačne v prevahe.“

Braden bol otcom takmer šesťročnej Beth a trojročného Luka. Joss bola Američanka, do Edinburghu prišla študovať. Keď mala štrnásť, tragicky jej zahynula celá rodina – mama Sarah, otec Luke aj malá sestra Beth. Sarah kolovala v žilách škótska krv, takže Joss sa rozhodla, že nanovo začne v jej domovine. Po dokončení univerzity sa presťahovala k Ellie, stretla Bradena a začala sa medzi nimi aféra, ktorá rýchlo prerástla do vážneho vzťahu. Boli manželmi už sedem rokov, no stále stelesňovali dvoch najšťastnejších ľudí, akých som poznala.

„Uvidíme, kto sa vráti celý,“ sucho konštatovala Joss.

Ešte chvíľu sme vtipkovali, keď som začula, ako ma mama volá, preto som sa ponáhľala do kuchyne prichystať švédsky stôl.

Usadili sme sa v obývačke. Ochkali sme a achkali nad darčekmi a smiali sa, keď do mňa Jo hodila tú škatuľku kondómov.

Počúvala som ich vravu a vychutnávala šťastnú atmosféru a vzrušenie z nadchádzajúcich pôrodov. Jo a Ellie boli takmer v siedmom mesiaci. Ani jedna nechcela vedieť pohlavie bábätka, preto dostali neutrálne darčeky.

O pár hodín som bola z buck's fizzu trochu pripitá a žiadalo sa mi vody, tak som sa potichu vytratila do kuchyne. Joss ma nasledovala.

„Čau,“ usmiala som sa na ňu ponad plece a liala si do pohára vodu z chladničky.

Joss si ma premeriavala. „Vyzeráš unavene. Je všetko v poriadku?“

„Je neskoro. Som vyčerpaná už len pri myšlienke na ďalšie dve bábätká,“ podpichla som ju. „Pri toľkom varovaní, čo ma čaká, asi ani nebudem mať vlastný život.“

Joss zavrčala: „Ani mi nehovor. Keďže Jo a Cam mi strážili deti, musím im to odplatiť. Beth, Luke a bábätko? To ma zničí.“

„Ach, veď využi Bradena.“

Joss sa rozosmiala, keď sa zrazu ozval mužský hlas: „Na čo má využiť Bradena?“

Obe sme sa prudko otočili k dverám, v ktorých sa týčil Braden. Na rukách držal Luka a spoza neho sa hnala k mame Beth.

„Mami, sedela som na tučniakovi!“ kričala a objala Joss okolo nôh.

Joss ju zachytila, ale rozšírenými očami pozerala na Bradena.

Zachechtal sa. „Nie na naozajstnom.“

„Och, vďakabohu.“ Joss sa sklonila a zdvihla svoje strapaté štíhle dievčatko do náručia. „Už som si myslela, že máme na krku súdne konanie.“ Šúchala si nos o Bethin. „Páčili sa ti zvieratká, miláčik?“

Beth prikývla, otočila hlavu a pozrela na otca. Chcela niečo povedať, no keď ma zbadala, náhle sa zarazila. „Hannah!“ zakvičala.

Okamžite sa vymanila z maminho objatia a hodila sa na mňa.

Joss prešla k synovi a pobozkala ho na vlásky, potom manžela na pery. Zachytila som Beth, ktorá vzrušene rapotala. Úroveň hluku v dome sa zvyšovala a iba som si domyslela, že počujem Januarin plač a Williamov chichot. Popri Jossiných nohách sa pretláčala krásna, tmavovlasá Lily s olivovou pokožkou. Rozbehla sa ku mne s plyšovým tigríkom v ruke.

Zachytila som ju, kým sa Braden s Joss uhýbali, aby sa mohol do miestnosti pretlačiť aj Nate. Tváril sa znepokojene. Keď ma uvidel s Lily, s úľavou hodil očkom po Bradenovi. „Jan som odovzdal Liv. Je zaklínačka bábätiek.“

Obývačkou zrazu otriasla explózia smiechu.

„William,“ uškrnul sa Braden. „Blíži sa vtipkár.“

„Hannah!“ Beth sa mi vytrhla z ruky a pritiahla pozornosť zase na seba. „Videli sme levy.“

„A tigre, Nanna,“ pridala sa aj Lily, pričom žula labku hračky. Tak ma volala iba ona.

„Čo, dopekla...“ začuli sme zdesený hlas. O pár sekúnd vošiel do kuchyne môj mladší brat Declan, držiac za ruku svoju frajerku. Dec mal osemnásť a s Penny chodil od šestnástich. Neboli sme si takí blízki, ako by som chcela, ale možno bol na vine jeho vek a fakt, že väčšinu času trávil s Penny.

Poobzeral sa po miestnosti, zdalo sa, že ho spoločnosť trochu vyviedla z miery. „Čo je nedeľa?“

Rozosmiala som sa. Narážal na mamine povestné nedeľné obedy. Nie vždy sme sa zišli pri nedeľnom obede všetci, len príležitostne, no vtedy dom praskal vo švíkoch a bol plný kriku. „Nie, Ellie a Jo oslavujú príchod bábätiek.“

Dec rozladene zavrčal: „Akoby sme v tejto rodine potrebovali ďalších členov.“

„Hej,“ napomenula ho Joss, „mal by si byť za to vďačný.“

„Veď jasné,“ nakrivo sa na ňu usmial. „Ale občas by bolo fajn mať trochu súkromia.“

„Hmm.“ Vstala som, dievčatká som držala za rúčky. „Všetci vieme prečo,“ zabodla som pohľad do Penny a potom žmurkla na brata.

Prevrátil oči. „Fakt s tebou nie je niečo v poriadku.“ Jemne postrčil vždy tichú a teraz sa červenajúcu Penny do dverí. „Budeme hore.“

„Nerobte nič, čo by som robila ja!“ zvolala som za ním, sprevádzaná Bradenovým, Natovým a Jossiným smiechom.

Nate pokrútil hlavou. „Bože, ty si k nemu nepríjemná...“

S predstieranou hrôzou som pozrela na dievčatká. „Počuli ste to? Teta Hannah nie je nepríjemná, však?“

Beth odhodlane pokrútila hlavou, zatiaľ čo Lily iba prikývla. Tá otázka ju očividne zmiatla.

3. KAPITOLA

všetci až namôjho brata aPenny odišli adom stíchol. Hoci sa mame viacerí ponúkli, že jej pomôžu supratovaním, napokon sme všetkých len vyprevadili. Zostala som sňou aponúkla jej svoje služby napriek kope známkovania, ktorá ma doma čakala.

Práve som odkladala doskríň umytý avysušený riad, keď ma mama váhavo oslovila. Prijej znepokojenom tóne som sa otočila aspýtavo som zdvihla obočie.

Trochu nervózne sa hrala sošpongiou, ktorou utierala pult. „Sockom sa ťa chceme naniečo spýtať.“

Vzdychla som aprekrížila si ruky naprsiach. „Ak chceš, aby som ti pomohla zbaviť sa ďalšej mŕtvoly, už som ti povedala, končím.“

Mama sa silene usmiala. „Vtipné,“ konštatovala sucho. „Nie... no... “

„No tak, mami, vyklop to.“

Vydýchla. „Neviem, ako ti to povedať, nechcem, aby si mala pocit, že ťa odsúvame nabok.“

„Vidíš?“ ukázala som si natvár. „Takto vyzerá zmätok.“

Mama sa pousmiala. „Snažím sa ti povedať, že tvoju izbu sme prerobili nadetskú.“

Mykla som plecami. „No, chápem. Deti tu nocujú častejšie než ja.“

Mame sa viditeľne uľavilo. „Nenaštvalo ťa to?“

„Nie, mami,“ zasmiala som sa. „Som dospelá abývam neďaleko voveľmi peknom byte. Dokonca má aj spálňu. Vlastne dve.“

Prevrátila oči. „Rob si zomňa žarty, koľko chceš, ale som tvoja mama aty si stále moje dieťa anechcela som, aby si mala pocit, že ťa ztohto domu vyháňame. Vdetskej izbe sme nechali jednu samostatnú posteľ navyše, takže pokojne môžeš ostať nanoc a, samozrejme, aj naVianoce.“

Krútila som hlavou nadjej zbytočnými starosťami, potom som knej podišla sroztiahnutou náručou apevne ju objala. „Skutočne ťa trápilo, ako mi to oznámiš?“

Tuhšie ma stisla. „To mamy robia.“

Pochvíli som sa odtiahla. „No dúfam, že moje veci si nevyhodila.“

„Nie, uložili sme ich doškatúľ. Rozmýšľala som, či by si si ich neprezrela arozhodla sa, čo si necháš ačo vyhodíš.“

Fakt by som mala ísť domov apracovať, ale mama sockom odo mňa málokedy niečo žiadali, určite by im pomohlo, keby som škatule roztriedila čo najskôr. „Okej. Ale zajtra naobed neprídem. Mám kopu známkovania.“

„Och, tak tie škatule teraz nechaj, miláčik.“

„Nie,“ odbila som ju azamierila kuschodom. „Raz to musím urobiť.“

Hoci mi bolo jasné, že vkročím doinej izby ako tej, ktorú som zanechala, predsa mi čerstvo vymaľované žiarivo žlté steny vyrazili dych. Pôvodne boli krémovej farby. Moju širokú posteľ nahradila krásna biela detská postieľka ajednolôžková posteľ. Plagáty, ktoré kedysi viseli nastenách, zmizli, knihy afotografie mojich priateľov ležali uložené vškatuliach.

Civela som nane, naskladané napodlahe navzdialenom konci izby. Bolo vnich moje detstvo, moja dozrievajúca osobnosť, moje pubertálne roky. Súsmevom som knim vykročila.

Približne ohodinu som mala nachystané škatule soblečením precharitu. Keď sa ocko vrátil domov, priniesol mi šálku čaju asušienky. Práve som otvárala ťažkú škatuľu, predpokladala som, že vnej budú knihy.

Naozaj som vnej našla pár kníh, ale aj denníky. Keď som ich zbadala, srdce mi trochu poskočilo. Odložila som ich nabok, nehodlala som ich čítať. Nikdy. Iba som ich položila nakopu vecí, ktoré som si chcela nechať. Zlistov čierneho denníka vyletela fotografia zčias mojej končiacej sa puberty.

Srdce mi už veselo neposkakovalo.

Bilo ostošesť.

Predôsmimi rokmi

Povyučovaní ma zavolala učiteľka angličtiny, aby mi oznámila, že moja poviedka by mohla putovať domiestnej súťaže. Tá myšlienka ma vyľakala. Môj výtvor... ľudia ho budú posudzovať, či je dobrý, alebo nie. Podľa mňa nie je, ďakujem.

Tak prečo som si nadávala, keď som sa vyrútila zoškoly autekala kbráne? Poobzerala som sa. Takmer všetci už odišli. Zmeškala som autobus. Teraz pôjdem domov peši.

Zvesila som hlavu avzdychla si.

Frustrovaná sama zoseba som vyšla zbrány azachytila pohľadom troch starších chalanov, ktorí si kopali loptu omúr školy arozprávali sa. Jedného znich som spoznala.

Bol to Marco.

Nanešťastie, Jenks mal iné plány.

Schmatol ma zarameno amykol mnou.

„Štrnásť.“

„Aje?“