Louis
de Bernières

Prach, čo padá
zo snov

Z angličtiny preložil

Otto Havrila

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2015 by Louis de Bernières

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2016

Translation © Otto Havrila 2016

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková, Otto Havrila 2016

ISBN 978-80-556-1485-4

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie
reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými a ani vo forme fotokópií, nahrávok, ani prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Dis Manibus; sit vobis terra levis

Na pamiatku prvého snúbenca mojej babky,
vojaka Howella Ashbridgea Godbyho, ktorý
19. 2. 1915 podľahol zraneniam v meste Kemmel.

Keby neumrel, nežil by som.

Chlapec tam vonku

Vy, sily lásky, ak ste ešte hore

nad svetom, ktorý nenávisťou černie

a ako vždy v ňom trpí srdce verné,

keď iba pustota je na obzore,

ach, bedlite nad mojím chlapcom chrabrým,

(ľúbim ho, no dnes bahnom prediera sa) –

kým na zvítanie oheň zažnem zasa,

vy udržujte jasnú hviezdu nad ním!

Ešte aj rána tmavšie sú, než predtým.

Dajte mu vedieť vprostred tohto temna,

že čas sa vlečie rovnako aj pre mňa

a lampou lásky preňho stále svietim.

Pohľady na smrť, noci, v ktorých nespí,

a cnenie po domove konca nemá –

kiež pocíti, že plná osamenia

tu myslím naňho, čakám o ňom zvesti.

Vidím ho unavene pochodovať,

je taký mladý, vzácny v mojom žití,

vždy schopný jemne prejavovať city –

ten nežný úsmev, roztúžený pohľad.

A žiadna cesta nie je vzdialená dosť

pre myšlienku, čo ako vtáča v bese

búrky sa ponad divé more nesie

na miesta, kde sa nachádza jej radosť.

Nech robí čokoľvek a kdekoľvek je,

kým môj hlas hlce diaľka vzdorovitá,

kiež napokon ten dlhý pochod vedie

sem do bezpečia, kde sa so mnou zvíta!

Mary Webbová

1

Korunovačný večierok

V ten deň Daniel preskočil múr.

Niekoľko týždňov predtým začala drobučká kráľovná strácať chuť do jedla. Prezident Južnej Afriky Kruger utiekol do exilu aj s majetkom, čo ulúpil vlastnému národu, rozpútal v Marseille nové protibritské vyčíňanie a čvarga obliehala hotely, kde podľa nej bývali Briti.

Kráľovnú čoraz väčšmi zmáhala ospalosť. Nikdy predtým na nej nebol badať nedostatok energie či pozornosti, no teraz zadriemala aj v tých najdôležitejších chvíľach. Dostala list od malého trubača z Devonsu, ktorý jej napísal, že do útoku vo Waggon Hill zatrúbil on, a podarilo sa jej odpísať mu.

Kráľovná odcestovala z Londýna do Osborne House na ostrove Wight. Toto letné sídlo milovala a dlho ho považovala za svoj skutočný rodinný domov. Mala tam vlastnú malú pláž s kabínkou a bol tam aj domček, kde sa ešte za Albertovho života hrávali jej deti, teraz roztratené po Európe. Cez Solentskú úžinu mohla navštíviť obrovskú vojenskú nemocnicu, ktorú dala postaviť v Netley, a priniesť raneným vojakom šály, ktoré s obľubou štrikovala.

Keď sa u kráľovnej ohlásil brazílsky veľvyslanec a chcel jej odovzdať poverovacie listiny, zistila, že nemôže hovoriť. Zabúdala rozprávať. Lorda Robertsa, ktorý sa triumfálne vrátil z Južnej Afriky, aby sa stal vrchným veliteľom vojsk, nespoznala. Zarazilo ho to a zarmútilo.

Kráľovná vykonala svoj posledný veľký kráľovský akt a vyhlásila Austrálsky zväz. Jej návštevu Riviéry zrušili a kráľovský pokladník musel vyplatil hotelu Cimiez náhradu osemsto libier.

Britský panovník zomrel naposledy tak dávno, že nikto nevedel, čo má povedať a ako sa má správať. Lord Salisbury odmietol hovoriť o nástupníckom obrade, lebo je to vraj priveľmi skľučujúce. Zámožní ľudia rušili večierky a bály a vyprchal aj ľahkovážny optimizmus, s ktorým privítali príchod nového storočia. Bol január a tmavé mračná, z ktorých sa lial na zem dážď, dokonale vyjadrovali náladu ľudí pod nimi.

Do Osborne House mierili kráľovnini príbuzní a potomkovia z celej Európy. Botha, Smuth a de Wet ďalej viedli v Južnej Afrike vojnu, ktorá už mala dospieť k víťaznému koncu. Z Británie naďalej odchádzali peniaze a mladí muži. Britských vojakov kosil najmä črevný týfus.

Drobučká kráľovná umrela. Informovali starostu Londýna a potom zvyšok sveta. Zatiaľ čo ľud bol ako omráčený, páni sa dohadovali, čo treba urobiť. Lord Acton vyhlásil, že kráľ Eduard VII. sa nemôže nazývať Eduardom VII., pretože nie je potomkom predchádzajúcich Eduardov. Považuje sa lord starosta Londýna za člena štátnej rady ex officio? Usúdil, že áno, a bez vyzvania sa ním stal. Kto zariadi pohreb? Lord Chamberlain, alebo vojvoda z Norfolku, hoci je katolík? Vojvoda trval na svojom historickom práve, a kráľ ustúpil. Lady Cadoganová prijala pozvanie na pohreb, hoci bolo určené jej manželovi a mala naň prísť v nohaviciach.

Kráľovnina rakva bola malá, takmer detská. Viezli ju cez Cowes a na koňoch sa za ňou niesli kráľ Eduard spolu s nemeckým cisárom. Cez Solentskú úžinu ju prepravili na vojnovej lodi v sprievode najväčšieho loďstva na svete. V Londýne cestu od Viktóriinej stanice po Buckinghamský palác a Paddingtonskú stanicu prakticky zatarasili smútiaci, ktorí chceli vidieť veľkolepý sprievod delových lafiet. Za ním šiel na koni kráľ Eduard s vojvodom Connaughtom a cisárom Viliamom po boku a za nimi pekný útly nemecký korunný princ, stelesnenie nádejí svojho národa, záruka jeho skvelej budúcnosti ako majáka civilizácie.

Telo kráľovnej uložili na večný odpočinok do hrobky vo Windsorskom paláci. Stará mama Európy skonala a všetci tušili, že týmto sa skončila jedna významná epocha. Ostali po nej železnice, po ktorých jazdili rýchlosťou šesťdesiat míľ za hodinu vlaky so zastrešenými vozňami. Obrie zaoceánske parníky sa preplavili cez Atlantik za dva týždne. Štvanie býka psami vymizlo a vznikol spolok proti krutému zaobchádzaniu so zvieratami a spolok proti krutému zaobchádzaniu s deťmi. Vulgárne nadávky boli v slušnej spoločnosti tabu a aristokrati sa už na večierkoch neopíjali tak, že dámy museli vyskakovať von oknami. Objavili sa prevzdušnené predajne chleba a kaviarne Lyon’s Corner Houses, kde zákazníkov obsluhovali servírky v bielych zásterách. Každý si mohol kúpiť kávu. River Fleet už nebola verejnou stokou. Mnohí ľudia mali elektrické svetlo a do robotníckych štvrtí zaviedli vodovod, z ktorého tiekla čistá voda pol hodinu denne okrem nedelí, takže v sobotu tam bola príšerná tlačenica. Z automobilov už nešľahali po naštartovaní plamene. Kazili však večerné jazdy v drožkách po Hyde Parku. Kult slušnosti zaviedol do života ľudí poriadok, no zároveň otvoril dvere neuveriteľnému pokrytectvu.

Aj keď národ svoju drobučkú kráľovnú miloval, jeho láska bola akási nemastná-neslaná, a zármutok a ohromenie, ktoré zachvátili jej poddaných, tlmilo očakávanie čohosi oveľa zábavnejšieho. Nový kráľ bol bonviván. Mal radšej Francúzsko než Nemecko. Oženil sa s herečkou. Tak či onak, ostatných desať rokov dochádzal viktoriánskej ére dych. Rozmarné dievčatá fajčili a bicyklovali sa v šokujúcich „bombarďákoch“. V City zamestnávali obchodníčky pochybnej morálky. Sedlári, ktorí sa špecializovali na dámske sedlá, zistili, že staré poriadky sú minulosťou. Zástupy ľudí sa valili do kabaretov a počúvali lascívne pesničky, ktoré spievali bezočiví chlapíci a nehanebné dievčiská.

Novému kráľovi, ktorého, pokiaľ išlo o štátne záležitosti, držali počas matkinej vlády v hlbokej nevedomosti, došla so starými poriadkami trpezlivosť a razil novú cestu. Pohneval si celý dvor. Korunovačným obradom nepoveril anglikánskeho lorda Chamberlaina, ale katolíckeho vojvodu z Norfolku. Dlho a vášnivo sa diskutovalo o tom, či lordi majú byť slávnostne oblečení, a rozhodnutie sa štyrikrát zmenilo. Kráľ vyslal do Francúzska, Španielska a Portugalska ako svojho osobného splnomocnenca známeho liberála lorda Carringtona. Toho istého lorda Carringtona, ktorý kedysi škandalózne zaplatil pokutu za práve prepusteného odsúdenca, ktorého našli spať na ulici, pretože nestihol dôjsť pred zotmením do High Wycombe – odsúdenca, ktorého predtým spolu s ďalšími sudcami sám odsúdil. Keby nebol zaňho zaplatil, chlap by strávil ďalších sedem mesiacov v žalári. Lord vzápätí rezignoval na post sudcu s vysvetlením, že s takouto spravodlivosťou nechce mať nič spoločné.

Kráľ vytrhol lorda Wolseyho zo zaslúženého oddychu na dôchodku a vyslal ho do zahraničia so šerpami a s medailami, aby ich odovzdal rôznym vladárom, okrem iných aj iránskemu šachovi, ktorý sa ako prvý moslim stal rytierom kresťanského Podväzkového rádu. Zbavil sa obrovského množstva matkiných starožitných harabúrd, zmodernizoval vodovodné a kanalizačné potrubie v paláci a svoj dvor zaplavil mužmi, ktorí boli skôr zaujímaví než významní, a zaujímavými krásnymi ženami.

Deviateho augusta 1902 usporiadal pán Hamilton McCosh s manželkou na Court Road v Elthame korunovačný večierok, ktorý sa mal pôvodne konať už v júni. Bol to vlastne akýsi popoludňajší čaj. Z niekoľkých firiem na výrobu tapiet si požičali dlhé drevené kozy, zakryli ich krásnymi damaskovými obrusmi a za premrštené ceny si zapožičali porcelánové taniere a postriebrený príbor. Z domu priniesli stoličky pre starších a nevládnych hostí. Sluhovia postavili do záhrady dva dlhé stoly s občerstvením a na trávniku a v sade roztiahli koberce, aby vytvorili veľkolepé déjeuner sur l’herbe. Z kuchyne sa nosili misy so šunkou a s jazykom, rafinované šaláty vo francúzskom štýle, normandské syry, kopy čerstvých kentských jahôd a devonskej smotany, deťom limonáda a dospelým džbánky silnej ovocnej šťavy s mätovými lístkami. Po príhovore pána McCosha si vychladeným šampanským pripili na kráľa.

Tým sa začala éra, keď boháčom konečne postupne priznávali významné spoločenské postavenie. Court Road lemovali domiská s rozľahlými záhradami. Väčšina z nich mala dve brány, ktoré vpredu spájala krátka polkruhová príjazdová cesta, aby kočiare mohli pohodlne prichádzať a odchádzať a nemuseli nešikovne manévrovať. Pri vchode na pozemok McCoshovcov i pri východe z neho stáli impozantné stĺpy z portlandského kameňa, do ktorého bol vytesaný názov GRAMPIANS. Pozemky oddeľoval nízky múrik, ktorý bol akurát taký vysoký, že popri ňom mohli kráčať deti. Pán McCosh pri ňom zasadil malý orech, pretože sa mu nesmierne páčilo žlté lístie na jeseň a bol presvedčený, že orech je drevo budúcnosti. Ani sa mu len nesnívalo, že dávno po jeho smrti korene vyvrátia stĺpy aj múr, takže koncom storočia neostane po názve domu ani pamiatky.

Vnútri boli veľké izby s vysokými stropmi a pieckami na uhlie. Na najvyššom poschodí sa nachádzali provizórne zariadené izby so skrinkami s umývadlom pre služobníctvo, zato dolu bola riadna kúpeľňa s ozajstnou liatinovou vaňou na levích labách, kde tiekla teplá voda z kotolne pri kuchyni. V kotolni ste často mohli zastihnúť kuriča, ktorý tam v teple driemal alebo si šúľal cigaretu a občas vstal a priložil. Viedol idylicky záhaľčivý život, prerušovaný len občasnými poruchami celého systému, ktorý fungoval na termosifónovom princípe a nepotreboval žiadne čerpadlo.

Úspešnosť obyvateľov Court Road mohol človek odhadnúť podľa ríms na ich domoch. Pán McCosh bol inteligentný, očarujúci, ľudský, ctižiadostivý, pracovitý muž, ktorý vedel všetko obrátiť na zisk, a jeho dom mal zďaleka najviac najzložitejších a najjemnejších ríms spomedzi všetkých domov na Court Road. Jeho najväčšou slabosťou, ktorú takisto vedel obrátiť na zisk, bol golf. Často ho videli v Blackheath aj vtedy, keď mal sedieť vo svojej londýnskej kancelárii.

Nevýhoda jeho špekulatívnych obchodov spočívala v tom, že z najväčšieho boháča sa razom mohol stať najväčší žobrák. Účty si zvykol platiť až vtedy, keď sa mu vrátili investované peniaze. Robil to tak vždy, no miestnych obchodníkov, ktorí nikdy nevedeli, kedy majú na to pristúpiť a kedy nie, to hnevalo. Útechou im bolo len to, že svedomito vyrátal úrok každej svojej dlžoby a potom ju vyplatil v plnej výške.

Deviateho augusta 1902 mal pán Hamilton Cosh kopu peňazí, na dážď to nevyzeralo a on si voľkal v pocite vlastného bohatstva.

Po jeho boku stála manželka, ktorá každú chvíľu odbiehala skontrolovať sluhov, či robia všetko, ako treba. Pani McCoshová bola za mlada oslňujúco krásna a pôvab si zachovala až do vysokého veku. Od manžela bola o sedem rokov staršia a vydala sa neskoro, pretože bola dlho zasnúbená s lordom, ktorý, ako vysvitlo, bol už ženatý a v New Yorku ho zavreli do blázinca. Škandál prenikol na verejnosť a písalo sa o ňom aj v tlači. Z tohto poníženia sa spamätávala dlhé roky a žila priam v izolácii, pokým ju z nej nevyslobodil galantný Hamilton McCosh, ktorý nedbal na hlúpe reči. Veľký rozruch spôsobila tým, že počas tehotenstva hrala tenis, a bola známa svojím hlbokým presvedčením, že ženy by mali mať rovnaké práva ako muži. Stala sa zapálenou bojovníčkou vo „vojne pohlaví“, ako sa tomu vtedy hovorilo. Jej manžel však vysvetľoval, že sa v tomto smere angažuje iba preto, lebo chce voliť konzervatívcov. Nedávno sa dala na bicyklovanie a na stehnách ešte mala zopár modrín, ktoré utrpela na Hayling Island, keď sa jej počas jazdy uvoľnilo koleso a spadla.

Najväčšou slabosťou pani McCoshovej bola kráľovská rodina. Dychtivo sledovala každý ich krok a preplatila si The Times iba preto, aby mohla čítať podrobné správy z kráľovského dvora. Korunovačný večierok bol jej nápad, hoci väčšina národa hodovala už pred mesiacom, keď kráľ rozdal londýnskej bedači tridsaťtisíc libier a na jeho útraty jedlo a pilo štyristopäťdesiatšesťtisíc ľudí. Sám kráľ, ktorý sa na lôžku zotavoval po operácii, sa písomne a s hlbokou ľútosťou ospravedlnil všetkým lordom starostom a jeho neprítomnosť odčinili princ a princezná z Walesu, ktorí zavítali na dvadsať večierkov. Vskutku to vyzeralo ako úžasný nový začiatok.

Pani McCoshová sa na korunovačný večierok tešila, no uvažovala aj nad tým, či vydrží až do konca, lebo ešte stále hlboko smútila za kráľovnou a do čierneho sa neobliekla iba v tento jeden deň. Nebola si vôbec istá, či uznáva nového kráľa, ktorý vlastnil dostihové kone a prepustil mnohých oddaných služobníkov starej kráľovnej.

„Dúfam, že Jeho Veličenstvo sa celkom zotaví,“ povedala manželovi trochu neúprimne.

„Čo ho skolilo tentoraz?“ spýtal sa.

„Apenticitída.“

„To znie strašne. Čo to, preboha, je?“

„Drahý, už som ti to vravela stokrát. Je to infekcia čohosi, na čom visí apendix. Ale kráľ sa už vraj celkom uzdravil, len neponesie k oltáru meč. Dúfam, že neodpadne.“

„Škótski králi neodpadávajú,“ odvetil pán McCosh, „ale hrdinsky hynú v boji alebo ich prebodnú v spánku.“

„Drahý, dúfam, že nechceš naznačiť, že naša drahá súčasná kráľovná Alexandra má niečo z lady Macbeth? Koniec koncov, je to Dánka.“

„Ak máme veriť básnikovi, dánski panovníci vraždia svojich bratov a synovcov. A ženy sú zvláštne a bezohľadné tvory. A kráľovné sú ženy. A dánska kráľovná sa vydala za manželovho brata, ktorý ho zabil. Čudná fajta, tie dánske kráľovné.“

„Neprovokuj, drahý. Ešte šťastie, že som zvyknutá na tvoj humor, ak sa to dá nazvať humorom. Hamlet je bezpochyby vymyslený, to dobre vieš. Keby som tam tak mohla byť... myslím na korunovácii. Veľmi rada by som videla lorda Kitchenera s chocholom na hlave a sira Alfreda Gaseleeho. A nového ministerského predsedu, pravdaže.“