Start

Eva Slonim GAZING AT THE STARS

Copyright © 2014 by Eva Slonim

Translation © 2015 by Adriena Richterová

Poetry translation © 2015 by Milan Richter

Jacket design © 2015 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

Kniha spomienok Evy Slonimovej je autorkinou reflexiou o jej živote a udalostiach v období pred druhou svetovou vojnou a počas nej. K spomienkam sa vrátila s vyše šesťdesiatročným odstupom a opisuje ich tak, ako sa jej uložili do pamäti a ako sa ich rozhodla sprostredkovať čitateľovi.

Z anglického originálu Gazing at the Stars (Black Inc., an imprint of Schwartz Publishing Pty Ltd., AustraliaDutton, Penguin Group, New York 2013) preložila Adriena Richterová. Verše preložil Milan Richter.

Redigovala Jana Holková.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 724. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4213-5

Na večnú pamiatku môjho syna Malcolma

Predslov

Ešte zo školy si pamätám, že stará hebrejčina nemá výraz pre slovo „história“. Namiesto neho používa slovo zikaron. Pravdupovediac, netuším, prečo mi celé roky utkvela v pamäti práve táto informácia, no stalo sa. Mám pred očami učiteľku, keď nám vysvetľovala, že doslovný preklad slova zikaron je „pamäť“, ale nie je to celkom výstižné. „Vo význame tohto slova je niečo, čo sa v angličtine nedá vyjadriť,“ dodala.

Možno preto, lebo judaizmus nerozlišuje medzi históriou a pamäťou. Židia nechápu minulosť ako reťazec udalostí nasledujúcich za sebou v chronologickom poradí, ale ako kontinuálnu tradíciu. Byť súčasťou židovskej histórie predpokladá dodržiavanie židovských tradícií a nachádzanie ich zmyslu znamená stať sa súčasťou tejto kolektívnej pamäti. Zikaron však nie sú len spomienky na minulosť, je to aj spoločné pamätanie si istého spôsobu života. Spomenul som si na význam tohto slova, keď som s Evou Slonimovou začal pracovať na jej memoároch. Takmer štyri mesiace sme každý utorok sedávali u nej v pracovni a zhovárali sa o jej minulosti. Prekvapilo ma, koľko si pamätá. Často som si musel pripomenúť, že v čase, keď sa väčšina týchto udalostí stala, mala necelých trinásť rokov. Obdivoval som jej sebaovládanie a schopnosť sústrediť sa, keď spomínala na chvíle nepredstaviteľného utrpenia a hrôzy. Rozprávala mi svoj príbeh s chladnokrvným odstupom, akoby ho neprežila ona, ale niekto iný.

Naše rozhovory som si nahrával, a keď som ich neskôr znova počúval, uvedomil som si, že na mňa pôsobia omnoho silnejšie, než keď mi ich rozprávala Eva. Chýbala mi jej milá, upokojujúca prítomnosť, preto som zlo, ktorému bola vystavená ako dieťa, vnímal ako zdrvujúce a nepochopiteľné.

Až pri prepise našich rozhovorov som počul skutočný hlas desaťročnej Evy a vnímal ten životný príbeh jej detskými očami. Zvyčajne sa kladie veľký dôraz na systematické zaznamenávanie toho, čo sa udialo počas holokaustu. Isteže, je to potrebné, no môže sa stať, že história sa nakoniec scvrkne na kopu chladných, krutých faktov, ktoré prekryjú utrpenie jednotlivca.

Dlho sme sa s Evou zhovárali, prečo chce napísať túto knihu, a stále sme sa vracali k jednému aspektu – vydať svedectvo. Eva cíti povinnosť sprostredkovať budúcim generáciám to, čím si prešla ona aj jej rodina. Chce ukázať vnúčatám, aký bol život židovskej komunity pred holokaustom, povzniesť myšlienku židovskej kontinuity, poučiť ľudí a varovať svet pred potenciálom ľudstva konať zlo.

Raz som Eve naznačil, že takéto svedectvo môže mať aj ďalší, osobný rozmer. Človeku sa naskytne možnosť znova spomínať na prežité a to možno vyústi do katarzie alebo uvoľnenia, ba možno si nájde aj novú perspektívu, ako interpretovať minulé udalosti. Eva pokrútila hlavou a odvetila: „Nie. Nič také v mojich spomienkach nie je. To, že ich opätovne prežívam, je pre mňa iba ťažké. Robím to len pre budúce generácie.“

Pri čítaní tejto knihy budete počuť dva hlasy. Jeden bude patriť súčasnej Eve, historičke, ktorá sa vyjadruje opatrne a obozretne ako človek, čo si vystaval vo svojom vnútri múr na ochranu pred veľkým utrpením. Ten druhý hlas je desaťročná Eva, ktorá zažíva tú traumu prvý raz, to ona spomína, ona je tým malým dievčaťom, čo s patričnou detskou naivitou a nevinnosťou prvý raz hovorí o tom, čo zažilo.

V Evinom svedectve sa história a pamäť prelínajú v jedno. Je takmer nemožné nájsť niečo zmysluplné v tom, čo sa jej stalo. Holokaust ešte vždy predstavuje temný mrak, ktorý spôsobil spúšť v tradíciách, zlom v židovskej histórii a podľa Eviných slov to bolo aj „posledné zbohom určitému spôsobu života“.

Táto kniha spomienok je predovšetkým prejavom neuveriteľnej odvahy. Podľa mňa Evina odvaha pramení z vedomia, že jej príbeh bude zaznamenaný. Napísala ho pre zikaron v nádeji, že niekedy v budúcnosti sa jej svedectvo – spolu so svedectvami ďalších preživších – stane súčasťou židovskej tradície, ktorú si budú odovzdávať a prežívať ďalšie a ďalšie generácie. Tento záznam jej osobných pamätí sa stane súčasťou kolektívnej pamäti židovského národa.

Oscar Schwartz

Detstvo

Palisády, Bratislava 1931 – 1938

Napriek všetkému si Bratislavu pamätám ako nádherné mesto, cez ktoré majestátne preteká Dunaj. Spomínam si, ako sme sa za slnečných dní preplavili loďou alebo prešli peši na druhý breh rieky do parku a urobili si tam piknik.

Narodila som sa 29. augusta 1931 v Bratislave ako druhé dieťa Eugena a Margaréty Weissovcov. Prvorodeným bol ich jediný syn Kurti, môj brat starší o rok. Zároveň to bol jediný chlapec v našej rozrastajúcej sa rodine. Po mne naša mama porodila ešte ďalších osem dievčat – Noemi, Martu, Ester, Juditu, Renátu, Rút, Ruženu a Hanu. Každá sa narodila viac-menej s ročným odstupom.

Bývali sme v priestrannom dvojposchodovom bytovom dome, ktorý sa hrdo vypínal oproti prezidentskému palácu. Pamätám si to veľmi dobre – Palisády číslo 60.

Otecko kúpil ten dom ešte prv, než sa oženil s Margarétou Kerpelovou. Predpokladám, že ich manželstvo bolo vopred dohodnuté. Zobrali sa v roku 1929 v rakúskom Mattersburgu, mamičkinom rodnom meste. Otecko mal vtedy dvadsaťšesť rokov a mamička o dva roky menej.

V tom čase si mladí muži museli najprv nazhromaždiť prostriedky, aby ukázali, že vedia uživiť rodinu, až potom sa mohli ženiť. Otecko sa pred svadbou prihlásil na vysokú školu a zároveň začal obchodovať s textilom. Pracoval celý deň a večer cestoval na miesta, kam ho priviedol obchod. Popri tom však študoval účtovníctvo a techniku spracovania textílií. Otecko bol priebojný a ten istý prístup k práci vštepoval aj svojim deťom.

Cez leto sme chodievali na dovolenku do Vysokých Tatier. Trávili sme ju v honosných židovských kúpeľoch v Ľubochni, kde sa varilo kóšer a každý deň sa pieklo čerstvé pečivo. Bývali sme v hoteli obkolesenom mohutnými vrchmi a vysokými stromami. Otecko zakaždým prišiel za nami až neskôr, vždy mal nejakú neodkladnú prácu, zvyčajne sa to týkalo daní.

My dievčatá sme behali po kopcoch a pretekali sa, ktorá pribehne dolu prvá. So sestrou Noemi som zasa súťažila, ktorá z nás zje viac žemlí. Otecko nás rád pozoroval a za každú zjedenú žemľu nám zaplatil korunu. Brat Kurti bol mlčanlivý chlapec, ktorého väčšmi bavilo čítanie. Naša mladšia sestra Marta vyzerala ako rozkošná bábika, no mala riadne podrezaný jazyk. Spomínam si, že raz jej nejaká pani povedala:

„Taká si chutná, že by som ťa najradšej zjedla,“ načo jej Marta bez zaváhania odvrkla: „Zožerte si svoje deti!“ V Ľubochni bol aj bazén a nám malým deťom dovolili v ňom plávať, hoci doň mali prístup muži aj ženy.

Oteckov otec Šalamún Weiss pochádzal z malého mesta Trnavy. Jeho manželka Ružena Loewenrosenová sa narodila v Juhoslávii. Rok po svadbe mojich rodičov sa Šalamún a Ružena presťahovali do Bratislavy do nášho domu na Palisádach. Pres opapa a pres omama, ako sme ich volali, obývali byt na zvýšenom prízemí. Z ulice sa veľkými drevenými dverami vchádzalo do domu, nasledovalo asi desať schodov a stáli ste pred ich bytom.

Všetci, ale najmä otecko, sme sa správali k pres opapovi a pres omame s veľkou úctou. V oteckovom obchode s textilom pres opapa sedával na vysokej stoličke pri pokladnici a na všetko bedlivo dohliadal. Bol vysoký, bezchybného výzoru, s menšou udržiavanou briadkou, oblečený v čiernom obleku a s klobúkom na hlave. Pres omama trochu zostávala v manželovom tieni. Zvyčajne nosila dlhé čierne voľné šaty doplnené nádhernými šnurovacími topánkami siahajúcimi po členky, čiernymi rukavicami a veľkým čiernym klobúkom. Takto oblečená chodila všade, dokonca aj na trh.

Otecko navštevoval svojich rodičov dvakrát denne a počas šabatu odriekal kiduš najprv u nich, až potom vyšiel k nám na poschodie, aby zopakoval požehnanie nad vínom aj pre svoju rodinu. Rodičov doslova zbožňoval.

Na druhom poschodí nášho domu na Palisádach býval oteckov starší brat Dávid so ženou Fridou a štyrmi deťmi – Gabrielom (volali sme ho Bobo), Ernestom, Miriam a Rút. Teta Frida pochádzala z rodiny Haberovcov, ktorí žili v Nitre. Od Nitry po Bratislavu bola povestná svojou krásou.

Každý šabat sme sa zišli v byte u pres omamy a pres opapu na hostinu seuda šlišit. Muži sedeli na jednej strane stola a oproti nim ženy a deti, no nepamätám sa, že by nám niekto prikázal, ako si máme sadnúť. Jednoducho to tak bolo. Ženy boli rady pokope, aby mohli šmúzovať. Ja som sa najradšej bavila so sesternicou Miriam a so sestrou Noemi. Sedávala som uprostred a klebetili sme o šatách a módnych róbach.

Všetci sme bývali pod jednou strechou v priestrannom starom dome na Palisádach a boli sme si veľmi blízki. Vtedy nebolo bežné, aby všetci členovia rodiny žili tak pospolu ako my, ale oteckova oddanosť rodine nás mimoriadne zomkla.

Weiss & Kerpel

Palisády, Bratislava 1931 – 1938

Otecko aDávid spoločne viedli obchod stextilom. Ich firma sa volala Bruder Weiss (Bratia Weissovci) akancelária aj obchod sa nachádzali vcentre mesta podMichalskou bránou číslo 12 – 14.

Zobchodu smerovali doulice dva veľké výklady. Keď ste prechádzali okolo, zakaždým ste zazreli pres opapu, ako hrdo vystretý sedí navysokej stoličke azaním dve police zaplnené tovarom. Naposchodí bola kancelária abolo tam uskladnených aj veľa balov popelínu adamasku – látok, ktorými bol náš obchod vychýrený.

Našimi zákazníkmi boli väčšinou roľnícke ženy, ktoré si privyrábali vyšívaním. Dávid mal viac trpezlivosti s kunčaftmi než otecko, preto obsluhoval dolu vobchode, kým môj otec pracoval vkancelárii azaoberal sa nákupom tovaru, jeho skladovaním aobchodovaním voveľkom. Keď sa oteckovi nejaký kunčaft nepáčilalebo sa mu zdalo, že pridlho váha snákupom, buď odneho odišiel, alebo ho nenápadne „posunul“ strýkovi Dávidovi.

Otecko aDávid mali ešte mladšieho brata Šamua, ktorý nepracoval, lebo sa venoval štúdiu talmudu v koleli vDunajskej Strede, kde žil smanželkou Denou asoštyrmi deťmi – Efraimom, Gitl, Mošem aJitl –, zktorých najstaršie nedovŕšilo ešte ani šesť rokov. Strýko Šamu mal dlhú bradu, vždy dbal nato, aby mu spod kabáta trčali uzlíkové šnúrky cicit, asprával sa ako prísne ortodoxný Žid. Ani jeden zmužov, ktorí študovali v koleli, nepracoval, preto povinnosť zaobstarať peniaze prerodinu prešla naich manželky.

Otecko otvoril prestrýka Šamua obchod vDunajskej Strede. Viedla ho Dena, ktorá sa zároveň starala odeti. Tovar dostávali odotecka zadarmo ažili ztoho, čo predali. Otecko ani Dávid by vživote nezamenili prácu zaštúdium. Zastávali názor, že obchodovaním si získajú omnoho väčšiu vážnosť. No aj tak bezjediného slova podporovali strýka Šamua.

Strýko Šamu aj srodinou prichádzal doBratislavy včase veľkých židovských sviatkov. Ja som mala zovšetkých najradšej Pesach – Sviatok nekvasených chlebov. Tešila som sa, že rodina bude spolu, že sa nepôjde doškoly, ale zovšetkého najväčšmi som sa nevedela dočkať nových šiat.

Rada som trávila čas sosvojimi bratancami asesternicami. Všetci sme boli vyobliekaní vnovom, vovlasoch sme mali vpletené krásne stužky aponožky olemované čipkou. Zvyčajne dva-tri týždne pred Pesachom prišla knám domov krajčírka azobrala nám miery nanové šaty. Nikdy sme nekupovali konfekciu. Dokonca aj nanočných košeliach sme mali vyšívané golieriky.

Mamička nám raz zorganizovala kurz, naktorom sme sa učili šiť aopravovať naše oblečenie. Mne sa ten nápad sošitím aplátaním videl riadne nudný. Naprvej hodine som naschvál vystrihla veľkú dieru nalátke avďaka tomu som bola ospravedlnená zcelého kurzu.

Mojimi najobľúbenejšími boli šaty empírového strihu zbledomodrého organtínu, naprsiach ozdobené saténovými mašľami rovnakej farby, ktoré voľne splývali až pokoniec sukne. Knim som nosila biele kožené topánky sprackou. Spomínam si, že látka tých šiat ma škriabala, no trpezlivo som to znášala, veď boli také nádherné.

Sedávali sme pristole plnom typických židovských jedál, ktoré navarili mamička aFrida – slepačia polievka smacesovými kneidel, varená ryba sorechmi, veľké husacie pečene (nikdy sme nemávali gefilte fiš), dezert cimes – aspievali sme. Pres opapa zakaždým spustil pieseň, vktorej sa spievalo, očo je lepšie byť mužom než ženou. Mamička ju neznášala avždy ho zahriakla, aby prestal.

✡

Mamička bola mlčanlivá žena pevných názorov, ktorej nechýbala odvaha. Pochádzala zrodiny Kerpelovcov abola dcérou prvostupňového bratanca asesternice Leopolda Kerpela aJohanny Reichfeldovej. Mamička mala ďalšie dve sestry – Erži aAranku – abrata Maxa, sktorými vyrastala vmenšom meste Mattesburg. Spomínam si, že otecko ho zožartu premenoval na Mattesstraf, čiže zMattesovho hradu urobil Mattesov trest, lebo stará mama Kerpelová vládla mestečku železnou rukou.

Stará mama Kerpelová totiž bola hnacím motorom, ona stála zarodinným obchodom sopšenicou asmúkou. Bola skôr nižšej postavy, no mimoriadne životaschopná avzbudzovala vmlyne rešpekt. Otvorenosť, sakou komunikovala sľuďmi, očividne podedila pomatke, mojej prastarej mame. Nikdy som sa sňou nestretla, no vrodine onej kolovali historky. Keď sa dozvedela ovynáleze telefónu, vraj iba rozhorčene poznamenala: „Som síce stará, ale to neznamená, že uverím takej hlúposti!“ Sedávala priobloku vbyte oproti vchodu domlyna akontrolovala príchody aodchody zamestnancov, pričom si zaznamenávala mená oneskorencov. Poznala všetkých avhlave si ich roztriedila nausilovných alajdákov. Takto sa sama pasovala doroly kontrolórky, ktorá mala podpalcom všetky záležitosti týkajúce sa zamestnancov.

Vdome Kerpelovcov sme trávievali prázdniny aniekedy aj sviatok Roš hašana. Ich dom bol jednoduchý, ale dobre udržiavaný. Zulice sa vchádzalo najprv dopredsiene aodtiaľ dojedálne, tá spolu skuchyňou tvorila jednu veľkú miestnosť. Spálne boli až zakuchyňou avonku nazadnom dvore sa nachádzal priestor prekone. Dom bol veľký, ale nikde by ste nenašli jedinú smietku. Stará mama Kerpelová ustavične naháňala zamestnancov, aby niečo opravovali. Tam som sa naozaj cítila ako doma. Mohli sme sa hrať naulici, túlať sa – jednoducho sme si užívali bezpečie menšieho mesta.

Rodina Kerpelovcov si ako jedna zprvých vMattesburgu dala zaviesť elektrinu aurobilo to namňa dojem. Stará mama Kerpelová sedávala navyššej stoličke uprostred obývačky podžiarovkou visiacou zpovaly aoduševnene recitovala poéziu nemeckých básnikov Schillera aGoetheho. Počas šabatu čítavala Cenu urenu, liturgické texty zkonca šestnásteho storočia odJakoba Izáka Aškenaziho, aveľmi temperamentne deklamovala príbehy zTóry. Ako malá som sa naňu rada dívala, ako číta, ako sa očami vpíja dokaždého riadka.

Jej manžel, starý otec Kerpel, bol dlhé roky roš kehila, preto som ho veľmi nevídala. Nepatril kstarým otcom, ktorí si sadnú azhovárajú sa svnúčatami, ale veľa spieval, avtedy som sedela apočúvala ho. Pamätám sa, ako precítene asmutne spieval pieseň Ojfn Pripetčik.

Všetky problémy vžidovskej obci nakoniec riešil on. Starý otec Kerpel mal brata menom Šaja Baci. Raz počas našej návštevy vMattesburgu sa nasviatok Roš hašana rozšírila pomestečku falošná správa, že Šaja Baci tragicky zahynul. Začali sa knám trúsiť členovia komunity, aby nám vyjadrili sústrasť, ahneď sa pýtali starého otca, kedy bude pohreb. Keď už mal ich vypytovania plné zuby, pozval ich dnu avyhlásil, že pohreb sa bude konať teraz atu.

Šaja sa zamotal dobielej plachty aľahol si nadlážku. Keď sa ľudia natisli doizby, natiahol ruky apomaly vstával, akoby sa vracal zozáhrobia. Všetci zhrozene kričali: „Gilgul! Gilgul!“

Mattesburg bolo malé mesto, preto mamu poslali nastrednú školu doMaďarska. Bývala utety astrýka Lowingerovcov, ktorých rodina bola známa svojou vzdelanosťou, kultivovanosťou azmyslom prehumor.

Práve unich si mamička vypestovala lásku khre naklavíri aneskôr aj záujem anadšenie preklasickú hudbu. Cezprázdniny cestou domov zMaďarska sa zastavila nanákupy voViedni. Nakupovanie bolo jej vášňou. Keď sa vydala zaotecka, zdievčaťa zprovinčného Mattesburgu sa razom stala jedna znajelegantnejšie oblečených dám vBratislave.

Mamička mala vycibrený vkus. Jednoducho to mala vsebe. Stačil jej jediný pohľad ahneď odhadla kvalitušiat. Mala nos namódu. Nosila sukne ašaty sošikmo zastrihnutým okrajom, nádherný šejtel avzime okolo pliec zvyčajne kožušinové boa zlíšky zakončené vypreparovanou hlavou zvieraťa.

Otecko bol hrdý namamičkin vkus. Sám ju nabádal, aby si šla kúpiť niečo naseba. Mamička sa oveľa väčšmi podriaďovala manželovi než jej matka, svojhlavá stará mama Kerpelová. Unás vrodine vládol otecko. Zato mamička svojou inteligenciou vzbudzovala rešpekt. Prečítala každú knihu, ktorá sa dostala dorúk niektorému zjej detí, písala vydarené poviedky astarala sa odomácnosť.

Vsalóne bytu naPalisádach rodičia každé popoludnie hrávali šach. Vľavom kúte sa vynímala veľká pec ozdobená ručne maľovanými keramickými kachlicami askomínom zapasovaným dopovaly. Oproti nej stálo široké kreslo potiahnuté červeným zamatom, ktoré sa dalo rozložiť naposteľ. Tam spával Kurti. Drevenú lakovanú dlážku pokrýval bohato vzorovaný perzský koberec, ktorý akýmsi zázrakom prežil všetko to pustošenie, čo ešte len malo prísť. Dodnes leží nadlážke vmojom dome.

✡

Bolo to najšťastnejšie obdobie nášho života, ktorý bol vosvojej podstate kozmopolitný. Ako malá som stávala nabalkóne adívala sa doprezidentskej záhrady naopačnej strane ulice. Bližšie knášmu domu sa nachádzala obľúbená kaviareň Štefánka, kde sa stretala mladá, elegantná bratislavská smotánka. Ich rozhovory doliehali až knám avôňa zákuskov akávy ma šteklila vnose. Tieto obrázky avône sa stali súčasťou môjho života – nečudo preto, že som si viac-menej podobne predstavovala aj svoju budúcnosť. Zákusky zoŠtefánky som však nikdy neochutnala, lebo neboli kóšer.