Start

Copyright © Andrea Novosedlíková 2015

Jacket design © Viera Fabianová 2015

Slovak edition© Ikar 2015

ISBN  978-80-551-4179-4

ANDREA NOVOSEDLÍKOVÁ

Až čas ukáže

Edične pripravila Nataša Ďurinová.

Redigovala Lucia Žáryová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 716. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s.,  Bratislava.

ISBN  978-80-551-4179-4

Človek môže iba raz žiť ...  iba  raz. A nič sa nevráti.

Margita Figuli

1. KAPITOLA

Anjeliček, môj strážniček,

prines mi na krídlach sníček.

Jeden božtek za mamičku,

druhý božtek za otecka,

pobozkaj mi obe viečka.

Pokojné sny prines len,

bdej nado mnou noc i deň.

Ráno očká otvorím, 

úsmev v tvári vyčarím.

Večerným šerom sa detskou izbou niesol môj hlas doplnený detským.

„Mami, spí anjelik?“ spýtala sa Deniska, keď dozneli slová modlitby, ktorú som pre ňu vymyslela a stala sa naším každovečerným rituálom.

„Nie, srdiečko. Anjelik na teba dáva pozor, a ak ho budeš potrebovať, priletí ti na pomoc,“ nežne som jej stlačila konček nošteka, na čo sa Deniska zachichotala. Pobozkala som ju: „Ale teraz už spinkaj.“

„Mami, ako bude vedieť, že ho potrebujem? Minule sme v obchode videli veeeľa anjelov. Ako vyzerá ten môj?“

Ako každé dieťa, neuspokojila sa s jednou otázkou a, samozrejme, najmä vtedy, keď mala spať.

„Zatvor očká, mysli na anjelika a čoskoro ho uvidíš,“ ponaprávala som jej paplón a z čielka odhrnula jemné vlásky. „A možno ti už aj nesie na krásnych bielych krídlach sníček, preto chytro sprav, čo som povedala, aby neodletel za iným dievčatkom.“ Deniska, uspokojená mojimi odpoveďami, sa pretočila na pravý bok, stískajúc v objatí ružového zajačika Eňa.

Modré očká, bucľaté líčka, tmavoružové pery, noštek posiaty pehami a tvárička lemovaná plavými vláskami. Takto si predstavujem anjela, pomyslela som si, hľadiac na dcérku.

„Mamička, pozri sa z okna, či už neletí,“ šeptom ma požiadala. Neubránila som sa úsmevu.

„Psst,“ pohladila som ju a o chvíľu sa miestnosťou nieslo spokojné pravidelné dýchanie.

Unavená každodenným kolotočom povinností, zároveň naplnená materinskou nehou, som pozorovala, ako sa vo sne zhlboka nadýchla a pritisla bližšie ku mne. Sklonila som sa, vdýchla do seba vôňu jahôd – jej obľúbeného sprchového gélu, a vtisla som jej bozk na čielko. Odložila som rozprávkovú knižku, upratala zabudnuté hračky a odišla som do obývačky.

Byť ženou je niekedy náročné. S úľavou som sa natiahla na béžovej rohovej sedacej súprave. Pôvodne som namietala, že je mohutná a aj dosť drahá, no dnes som ocenila jej pohodlnosť.

Ako to všetko stíhajú iné ženy? Napríklad Dáša, upratovačka v našej firme, má dve zamestnania, dve deti a je vdova. Do roboty príde dobre naladená a nezabudne ostatným pripomenúť, že každá žena sa má usmievať, lebo to je základ harmonického a šťastného života. A do okolia predsa treba vysielať pozitívne signály a energiu.

Ja som päť rokov vydatá, mám jedno dieťa, jedno zamestnanie, jednu domácnosť. Je osem hodín a som totálne hotová. Smutná rekapitulácia, pomyslela som si a zrakom som prešla k televízoru, kde sa mladí zaľúbenci nevedeli od seba odtrhnúť.

Ešte dobre, že teraz nabehnú záverečné titulky. Ktohovie, akú dohru by mala táto romanca po piatich rokoch... Pf, čo po piatich, po troch! Kútiky pier mi vykrivil úškľabok.

„Zase si vymývaš mozog tými volovinami?“ Do môjho zorného pola  vpadla  Denisova  ruka,  schmatla  ovládač a už mi pred očami pobehovali postavy v bielych a červených dresoch.

„Zato naháňať loptu je veľmi zmysluplná a intelektuálna činnosť,“ ohradila som sa. Nemala som náladu vysvetľovať, že film dávno bežal a ja som si iba pár minút oddýchla, kým pôjdem umyť riad.

„Tomu nerozumieš.“ Môj muž sa ležérne rozvalil na sedačke a pod chrbát si zastrčil vankúš. Pohľad som presunula na neho. Plavé vlasy, neposlušne sa krútiace okolo tváre, mu dodávali chlapčenský výzor. Zavše ma veľmi štvalo, že mohol jesť, koľko chcel, na jeho postave sa to neodrazilo, kým ja som sa nevedela zbaviť piatich kíl, ktoré mi zostali po pôrode.

„Jasné. Ja nič neviem, ničomu nerozumiem, to ty si v tejto domácnosti za toho šikovného a múdreho. Ale veď niekto musí byť aj za toho pekného, aby bola harmónia.“ Vzala som zo stolíka časopis a začala si v ňom listovať.

„No taaak, buchtička, nepaprč sa. Ty zase vieš uvariť výborný čaj s citrónom a medom,“ zmierlivo sa ozval.

„Keby si mi pomohol, mala by som viac času a chodila by som na erobik,“ vykĺzla zo mňa mierna výčitka.

„Čo som zase povedal?“ zatváril sa nechápavo. „Ahaa...“ potľapkal ma po bruchu, dajúc tým dôraz na to, že pochopil. „Čo hneď vyskakuješ? Však chlap je rád, keď má ženu za čo chytiť.“ Opäť sa sústredil na futbalový zápas.

„Hm, ako kedy. Raz mi pretiahneš pod nos, že aha, aká ritka išla okolo, takú doma nemám, a inokedy ti zas moje kilá neprekážajú.“

Keď môj manžel chcel, dokázal byť presvedčivý, šarmantný, a inokedy vedel byť nepríjemne podpichovačný. Odložila som časopis, aj tak som sa nesústredila na čítanie.

„Pred chvíľou som pozeral fotky, ktoré mi poslali chalani z Kapského Mesta. Cape Town,“ anglický názov až premieľal na jazyku, ani čo by nežne pomenoval milenku. „Obrovský prístav, pláže, unikátne zábery na mohutné, hmlou zahalené pohorie – Stolovú vežu, vypínajúce sa takmer uprostred metropoly, a nočné snímky krajiny práve z tohto symbolu mesta. Tie fotografie sú úžasné, priam z nich dýcha zvláštne čaro a nenapodobiteľná atmosféra. Musíš ich vidieť! Afrika... je jedinečná,“ nadchýnal sa Denis.

„Hmm,“ pod privretými viečkami som si predstavila pláž... Od mora pofukuje mierny vietor, prehŕňa sa mi vo vlasoch, my dvaja kráčame s prepletenými prstami pozdĺž pobrežia, náš plavovlasý anjelik zbiera mušle a s radostným smiechom nám pribehne ukázať svoj úlovok. Spenená vlna sa nečakane priblíži, dočiahne nám členky, rýchlo sa však stiahne späť, aby sa opäť prikradla. Kráčam bosá a cítim, ako sa mi medzi prstami nôh presýpa drobný piesok...

„Rád by som tam šiel,“ vkradol sa mi do snenia hlas.

„Uhm... práve sa prechádzam po piesočnom brehu,“ s úsmevom na perách som sa ešte chvíľu dala unášať vábivou predstavou.

„U nás sa začne zima a tam bude leto,“ oznámil, nekomentujúc moje slová.

„Deniska more nevidela a iste sa jej bude páčiť. Myslím, že by zvládla aj dlhšiu cestu. Mohol by si pozrieť, koľko by nás vyšli letenky, a keby sa dalo, spravíme si dovolenku a Nový rok privítame v exotike,“ navrhla som.

Denis na mňa zvláštne pozrel. Otvoril ústa, akoby chcel niečo povedať, no rozmyslel si to a iba krátko prikývol.

„Mohli,“ predsa len vyšlo z jeho pier. „Bež mi spraviť ten čaj,“ potľapkal ma po ruke.

„Ale...“ bolo mi prekrásne a nechcelo sa mi ani pohnúť prstom.

„No dobre, keď ti to padne zaťažko, uvarím si ho!“ nešetrne ma od seba odtisol. „Len neviem, načo som sa ženil, keď si aj tak všetko robím sám,“ nahnevaný vstal.

Zaklipkala som mihalnicami, žasnúc, ako sa zvrtol náš rozhovor.

„Nechaj, idem ja,“ vytiahla som sa na nohy.

„Tak ďakujem, že sa ti uráčilo,“ posmievačne odvrkol. Uložil sa naspäť a so zamračeným výrazom sledoval futbal.

V poslednom období mával takéto nálady často. Z minúty na minútu sa stal z milého manžela nahnevaný, hoci priznávam, aj ja som impulzívna.

Kým zovrela voda, bez pohnutia som stála za záclonou a bezcieľne sledovala priestor pred bytovkou. Osvetlenie pouličných lámp predlžovalo tiene stromov, robilo ich neforemnými a odhalilo kráčajúcu ženu vedúcu na vôdzke psa. Po inom chodníku išli traja mladíci, z času na čas sa stratili pod korunami stromov, o kúsok ďalej sa vynorili, až mi zmizli z dohľadu a ulica spustla.

Čo sa to s nami stalo? Kam sa podel ten mladík, do ktorého som sa pred rokmi zaľúbila? Ktorý mi v zime zohrieval skrehnuté prsty vo svojej veľkej teplej dlani? Stačilo nám milé slovo, objatie a vedomie, že sa ľúbime. Mierne som potriasla hlavou a pred oči mi naskočil obraz muža, ktorého posledné mesiace vídam denne, s ktorým sa hádam pre hlúposti.

Kanvica sa vypla. Utrela som si zarosené oči a odlepila sa od kuchynského okna.

K prezeraniu fotiek sme sa nedostali. Denis sledoval zápas a ja som si čítala v posteli knihu. Prišiel neskoro. Matrac sa pod jeho váhou prevážil a o niečo neskôr mi jeho ruka nežne kĺzala po tele. Teplá dlaň sa pomaly posúvala od kolena pod nočnú košeľu, hladila mi stehná, presunula sa až na moje prsia. Nechávala som ten slastný pocit, aby mnou pomaly prenikal, vošiel mi až do končekov prstov na nohách i rukách. Známe pery mi bozkávali krk, líce a smerovali k uchu. Viac som sa nevydržala tváriť ľahostajne. Omámená túžbou som zavzdychala a pretočila sa na chrbát.

Usmial sa do tmy. Hoci som ten úsmev nevidela, cítila som ho. Poznala som svojho manžela a v jeho náručí mi bolo dobre.

Budík zazvonil priskoro. Bola som rada, že je konečne piatok a zajtra sa vyspím... Možno. To bude závisieť od malej ranostajky. Zívajúc som vykĺzla z postele a stavila na to, že vlažná sprcha zo mňa zmyje aj ospalosť.

„Nevidela si moju čiernu košeľu?“ dohrnul sa Denis za mnou, keď som pripravovala raňajky.

„Oprala som ju.“

Vybehol z kuchyne a vrátil sa s košeľou.

„Mám dôležité pracovné rokovanie a potrebujem túto,“ strkal mi ju, nedbajúc, že práve natieram chlieb maslom.

„Robím raňajky, nemôžeš si zobrať inú? Nemáš iba túto jednu jedinú, máš ich najmenej dvadsať.“

„Musím nejako vyzerať a táto sa mi hodí najviac,“ trval na svojom. Podľa modulácie hlasu som vedela, že je nervózny a bolo mi jasné, že sa demonštratívne chopí žehlenia sám. Bude zdržovať otázkami, kde máme žehličku, kde je destilovaná voda, krčí sa mu rukáv a podobne. Radšej som si umyla mastné ruky a rozložila žehliacu dosku.

„Ostatní kolegovia chodia ako zo škatuľky. Pre iné ženy žehlenie nie je problém, len ty večne nestíhaš a si unavená. Keby si si lepšie zadelila čas...“ Stará známa obohraná pesnička.

„Tiež si myslím, že by som toho stačila urobiť viac, keby si mi pomáhal,“ kontrovala som mu podobným tónom.

„Moja mama všetko stíhala. A sama,“ zdôraznil namrzene. „Nepotrebovala na domáce práce asistenta.“

„A ja tu nie som za slúžku.“ Zavše ma Denis svojimi reakciami zarazil. Akoby domáce práce boli pod jeho úroveň, pritom pred dvoma rokmi, ba ešte pred niekoľkými mesiacmi mi pomáhal bez šomrania. Hrával sa s malou, brával ju von, ale od istého času bol stále nalepený na obrazovke počítača a na fejsbuku četoval s priateľmi.

„Hotovo. Nech sa páči,“ podala som mu košeľu a prehltla štipľavú poznámku na môj účet. Vytrhol mi ju z prstov a bežal do spálne.

„Ďakujem, mačička,“ chystala som dcérke kakao, keď som na krku pocítila Denisov teplý dych a o sekundu nato ma pobozkali nežné ústa. V nose ma príjemne pošteklila korenistá vôňa vody po holení a napriek môjmu odhodlaniu nereagovať sa čosi vo mne pohlo. Otočila som sa. Musela som uznať, čierne nohavice, čierna košeľa a bledosivé sako s bledými prúžkami mu pristali. Denis sa priklonil k mojim perám a pobozkal ma dlhým bozkom, akoby mal zrazu more čase.

„Dnes vyzeráš veľmi krásne,“ polichotil mi. Vtisol mi posledný rýchly bozk a zamieril k dverám.

„Hádam tým len nenaznačuješ, že inokedy som ako striga,“ zasmiala som sa. „A raňajky?“

„Toto boli moje dnešné raňajky,“ zvrtol sa medzi dverami, naznačením bozku mi dal najavo, na čo myslel, a stratil sa v chodbe. „Ako som povedal, mám dôležitého klienta a nestíham,“ dodal ešte.

Dala som na chlieb šunku, vzala hrnček s čajom a utekala za ním. Chvatne ho vypil a s chlebom v ruke vyletel z dvier. S úsmevom som ich za ním zatvorila.

Vložila som do drezu špinavý riad z raňajok a pozrela na hodiny. Pol siedmej. Denis dávno odišiel do práce, len my s Deniskou sa nemôžeme vychystať. Stáli sme pred vchodovými dverami, keď vyhlásila, že musí ísť na záchod.

„Deniska, už si?“ Nazrela som do kúpeľne, malá trónila na toalete, pospevovala si a veselo, do taktu pohojdávala nohami.

„Niiijeee,“ odspievala.

„Hovorí sa, ešte nie som,“ opravila som ju. „Chytro, prosím ťa, kakaj, lebo znovu budem meškať, a to sa mojej šéfke nebude páčiť.“

„Moja pani učiteľka Evička sa nehnevá, keď prídem neskôr. Prečo sa hnevá tvoja šéfka?“ uprela na mňa veľké modré oči. Denisove. Oči a farbu vlasov mala po ňom, ale viac čŕt zdedila po mne.

„Keď sa oneskorím, zarobím menej peniažkov,“ vysvetlila som. Pri pohľade do zrkadla som zistila, že pri prvom odchode som sa nenalíčila. Očnou linkou som si nacvičeným pohybom zvýraznila oči, leskom pretrela pery a vlasy si prehrabla prstami.

„Hmm... mami, vieš čo? Dnes nekúpime tatinkovi čokoládu. Aj on chodí do práce, nech si ju kúpi sám. Takže nevadí, keď prídeme neskôr,“ vyriešila to po svojom.

„Noo, ocino by si asi zobral tvoju,“ dôležito zhodnotila možnú situáciu. Pousmiala som sa.

„Ponáhľaj sa, ty môj filozof, lebo inak nezarobím ani na tú tvoju.“

„Keď to nejde tak rýchlo,“ zatvárila sa tak bezradne, že som sa nezdržala smiechu. „Mami, čo je to filozof?“ nezastavil sa všetečný prúd detských otázok.

„Kam bežíš? Práca ti neujde, no nie?“ Práve som sa načahovala za kľučkou na dverách budovy, keď na mňa zavolala Tereza z vedľajšej kancelárie, nenáhlivo kráčajúca po chodníku. Bola nižšej postavy, ale nosila topánky na takých vysokých opätkoch, že si to na prvý pohľad málokto uvedomil. Ja balansujem na šesťcentimetrových, no ona si na desaťcentimetrových vykračuje s takou ľahkosťou a šarmom, ani čo by sa v takých topánkach narodila.

Počkala som na ňu s vedomím, že nie som jediná nedochvíľna osoba vo firme. To mi zdvihlo náladu a už spoločne sme zamierili k výťahu.

„Sama zistíš, keď budeš mať dieťa,“ varovala som ju a porozprávala jej o rannej príhode. Z Terezinho výrazu som však usúdila, že nemá potuchy, o čom hovorím, tak som to nerozoberala. Mala dvadsať rokov, hlavu plnú mužov a nezáväzných flirtov.

„Aha,“ bez záujmu utrúsila a uhladila si čiernu kučeru. Potrpela si na tom, aby vždy vyzerala tip-top. Dokonale upravené obočie, pestované nechty, do bronzova opálená pokožka, perfektná postava a oblečenie podľa najnovšej módy.

„Teba čo zdržalo?“

„Aaale,  šéfka  ma  poslala  kúpiť  dochádzkovú  knihu a nejaké tlačivá, čo sa minuli.“ Nonšalantne sa uškrnula a na dôkaz nadvihla ruku s taškou. Neviem, či naozaj kúpila uvedené tlačivá, alebo ma len podpichovala, no dokonale sa jej podarilo pokaziť mi radosť, že nemeškám sama.

„Aha,“ tentoraz skeptický povzdych vyšiel zo mňa. Stlačila som tlačidlo a výťah začal stúpať.

„Dostala sa k tebe novinka, že nás opúšťa šéfka?“ dôverne sa ku mne naklonila.

„Odchádza?“ zadivila som sa.

„A prečo nie? Našla si niečo zaujímavejšie, a najmä lepšie platené. Moja zlatá, myslíš, že ja by som tu kysla? A za takú almužnu, čo tu dostanem, sa mám ešte aj náhliť? Pche, len čo si nájdem atraktívnejší flek, padám aj ja. Tu kariéru neurobím,“ ohrnula spodnú peru. „Som mladá, chcem sa obliekať a užívať si. Kedy inokedy? Keď zostanem na dôchodku?“ dostávala sa do švungu. „Minulý týždeň ma kamoška nahovorila na golf. Tak ma to chytilo, že som si zaplatila inštruktora. Hmm, je to taký vymakaný fešáčisko... Ešte musím zistiť, do ktorej posilky chodí, a tam si zaplatím permanentku.“

„Vieš, kto nám teraz bude šéfovať?“ Prerušila som monológ o inštruktorovi golfu.

„Ešte sa mi to nedonieslo, ale zistím ti to,“ uistila ma tónom, akoby mi robila veľkú láskavosť. „Hani, a nechceš vyskúšaš golf? Teda...viem, že si vydatá, ale to ešte neznamená, že má byť z teba domáca puťka. Omrknúť môžeš aj iných chlapov, toho svojho poznáš od hlavy po päty, no nie? Ten inštruktor má fakt úžasné svaly. A ten zadok... Hmmm,“ tvárila sa, akoby si pochutnávala na čokoláde. Našťastie sme boli na chodbe a vyslobodila som sa spod lavíny jej slov. Mám ju rada, ale občas mi jej ľahkovážne táranie lezie na nervy. „Tak zatiaľ,“ kývla mi a dodala:

„A pouvažuj o tom golfe.“

„Zatiaľ,“ uľahčene som jej kývla a zamierila na opačnú stranu. Naháňanie mužov a vŕtanie sa v cudzom súkromí neobľubujem, kým ona sa v tom doslova vyžívala.

Kancelária, o ktorú som sa delila s kolegyňou, rozvoniavala čerstvou kávou. Beátka bola plne sústredená na počítačovú obrazovku. Pri pohľade na jej činorodosť som si predsavzala lepšie rozplánovať čas, i keď je pravda, že dnes ma zdržalo aj žehlenie.

„Konečne si tu. Zháňala ťa šéfka. Máš ísť ihneď k nej,“ zdvihla hlavu a s prižmúrenými očami si ma premerala od hlavy po päty. Nik by jej nehádal štyridsaťdva rokov. Mahagónové vlasy zastrihnuté do krátkeho účesu, decentným mejkapom zvýraznené oči a dokonale zladená, to je Bea. Inak som si ju ani nevedela predstaviť. S manželom sa cez víkendy spoločensky vyžívali – raz kino, inokedy divadlo, tú rado prírody, návšteva zámku a iné zaujímavé podujatia nepredstavovali pre nich nič nezvyčajné. Až som jej to z času na čas závidela. S Denisom som nebola v kine vari sto rokov a divadlo... pomaly zabúdam, ako vyzerá.

„Nepovedala, čo potrebuje? Azda ma nevyhodí pre tých pätnásť minút...?“ znervóznela som. Od minulého týždňa sa v robote trúsili fámy o znižovaní stavu pracovníkov, nič konkrétne sa však k nám z vedenia nedonieslo. Po Terkinej novinke sa mi to javilo ako reálna hrozba.

„Neviem. Poslala po sekretárke odkaz, aby si prišla za ňou. Nič iné.“

Odložila som kabelku do skrine, vyzliekla si krátky plášť a uprela som pohľad plný obáv na kolegyňu: „Počula si, že šéfka odchádza?“

„Odkiaľ to máš?“

„Od Terezy.“

„Pche, že sa vôbec pýtam,“ skôr než sa vrátila k rozrobenej pracovnej činnosti, prevrátila oči.

Odpila som si z kávy, čo na mňa štvrť hodinu čakala na stole, a bežala do jamy levovej. V duchu som si pripravovala možné aj nemožné ospravedlnenia, ale nič mi nepripadalo vierohodné. Pred dverami som si dodala odvahu hlbokým nádychom a zaklopala.

„Dobré ránko, Mária,“ s maličkou dušičkou som pozdravila šéfkinu sekretárku, snažiac sa dýchať pomaly, aby nepostrehla, že som bežala.

„Aj tebe, Hanka,“ kývla mi hlavou, kým jej prsty rýchlo behali po počítačovej klávesnici. Dnes tuším všetci zarezávajú od rána. Okrem mňa, zaúpela som v duchu. „Môžeš ísť dnu,“ bradou naznačila na zatvorené dvere.

„Nevieš načo?“ sondovala som, na čo sa mám pripraviť.

„Choď a dozvieš sa,“ Mária na okamih prerušila pracovnú zanietenosť a povzbudila ma úsmevom. Prikývla som, lenže uzlíky v bruchu sa mi od potláčaného stresu zauzlili ešte viac.

„Aaa, Hanka, dobré ráno. Poďte dnu a posaďte sa,“ vyzvala ma šéfka, len čo som vstúpila k nej. „Momentík, hneď sa vám budem venovať,“ nedala sa rušiť sústredená na rozpracovaný text a mňa nechala zožierať sa nervóznymi otázkami.

Napriek tomu, že som v tejto miestnosti bola neraz, rozhliadla som sa dookola. Biele steny, čierny nábytok, predĺžený pracovný stôl v tvare T pre desať ľudí, slúžiaci na malé porady, a v rohu neutrálna sivá pohovka s dvoma kreslami. Strohosť kancelárie zútulňovali živé kvety v oranžových črepníkoch a obrazy prírody rozvešané po stenách.

Šéfka občas nakukla do otvoreného zakladača a napísala zistený údaj do e-mailu. Úzka tvár, krátke hnedé vlasy a okuliare v hrubšom elegantnom červenom ráme jej pridávali na vážnosti. Kým tiché ťukanie stíchlo a konečne som sa dozvedela, že namiesto výpovede mi pribudnú nové pracovné povinnosti – odo dnes budem chodiť do Senca na daňový úrad a do poisťovní – nervy som mala na franforce.

„Hanka, prepáčte, mám pocit, že dnešný deň má málo hodín, nič nestíham a ešte aj môj od...“ nedopovedala. Postavila sa a taktne mi tým naznačila, že môj čas vypršal. Namáhavo som prehltla, vstala a zamierila k dverám.

„Je mi ľúto, že odchádzate. Vážim si vás a dobre sa mi s vami  spolupracuje,“  zastala  som  uprostred  cesty a otočila sa k nej. Do vyrieknutia týchto slov som sa siliť nemusela.

„Ďakujem. Aj mne sa tu páči. Práca ma baví a ste dobrý kolektív. Možno sa však budeme stretávať...“ zasekla sa uprostred vety, tváriac sa záhadne.

Odchádza na lukratívnejšie miesto, predpokladala som, že do hlavného mesta. Tak prečo by sme sa mali stretávať...? vŕtalo mi v hlave.

„Hanka, ste čitateľná ako otvorená kniha,“ jemne sa pousmiala. „Dobre, poviem vám to, aj tak sa to čoskoro dozviete. Čakám dieťatko a pravdepodobne zostanem na rizikovej materskej. Neodchádzam síce zajtra, ale snažím sa, aby v prípade potreby bolo všetko zariadené a nik sa nemusel stresovať z môjho odchodu,“ ohromila ma správou, hoci na materstve nebolo nič prekvapivé.

„Blahoželám!“ konečne zo mňa vyšlo.

„Ďakujem, Hanka, a... chcem vás poprosiť o diskrétnosť. Nech sa to hneď nerozkríkne,“ ošívala sa.

„Samozrejme,“ uistila som ju. Až na chodbe som pocítila, že sa mi uvoľňuje stresom stiahnuté vnútro.

„Čo chcela šéfka? Je to pravda, že odchádza?“ netrpezlivo vyzvedala Bea.

„Pridelila mi nové pracovné povinnosti a povedala, že zatiaľ zostáva.“ Nechcela som klamať, ale dala som sľub, že zachovám mlčanie.

„Odkiaľ Teri berie tie horúce informácie?“ začudovane pokrútila hlavou Beáta. Vtom sa rozleteli dvere a dnu vpadol verejný klebetník – Tereza.

„Hanka, tu sú dochádzkové listy,“ hodila mi papiere na stôl. „A máš zariadiť uverejnenie tohto inzerátu,“ podala mi napísaný krátky text. „A ešte prichystať dohodu na prácu pre... pre...“ pozrela na malý farebný lístok vo svojej ruke. „Kolára... Tu máš základné údaje a on sa na podpis zastaví popoludní.“ Začal sa bežný pracovný deň...

„Mamička, pani učiteľka Evička povedala, že pekne spievam a budem vystupovať na Mikuláša,“ chválila sa Deniska cestou domov. „Však sa prídete s ocinom pozrieť?“

Bol október a Mikuláš v nedohľadne. Ani sa však nenazdám a preletí to. V pamäti mám ešte letné horúčavy, ale uschnuté kolesá trávy vedľa chodníka a zem pokrytá farebnou škálou opadaných listov nasvedčujú, že jeseň je v plnom prúde. Každým dňom sa zvečerieva čoraz rýchlejšie a súmrak predlžuje naše tiene.

„To by sme si nedali ujsť. S ockom budeme sedieť v hľadisku a chváliť sa, že to šikovné dievčatko je naše. A budeme ti silno tlieskať,“ uistila som svoju rapotačku.

„Mamička, Peťko z našej škôlky hovoril, že v telke dávali film, v ktorom futbalisti mali tlieskačky. Ty a tato budete moje tlieskačky? Juuj, teším sa,“ Deniska radostne nadskočila a rozosmiala sa nákazlivým detským smiechom. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopila, čo má na mysli.

„Aaa, ty myslíš roztlieskavačky alebo mažoretky. Na mažoretku som už trochu stará... Ale vieš čo, budem tvoja fanúšička,“ vyriešila som problém svojej dcéry, ako sa od mamy očakáva. Vybrala som zo schránky poštu a za neutíchajúceho švitorenia malej sme vošli do bytu.

„Dobre, mami, s Petrou  sa  porozprávam,“  z chodby som počula Denisa a domyslela si, že telefonuje. Bol podráždený a zvažovala som, či ho rozčúlila sestrina najnovšia aktivita, alebo matkino sťažovanie. Vyzliekla som dcérku, Deniska odskackala do detskej izbičky. Manžela som našla v kuchyni s mobilom pri uchu. Pozeral z okna a prikyvoval, akoby ho svokra videla.

„Áno, áno... dohovorím jej... sľubujem...“ zaťahoval. Položila som poštu a tašku s nákupom na kuchynskú linku, zozadu som objala Denisa a rukou mu zľahka prešla po hrudi. Zvrtol sa ku mne a prevrátil oči k plafónu, dajúc mi tak najavo reakciu na telefonát. Pousmiala som sa a pobozkala ho. Pritisol si ma bližšie a dal mi na nos pusu. „Samozrejme, mami. Dobre... Aj ja. Ahoj a pozdravuj otca... Áno... iste... Ahoj,“ vydýchol si, keď skončil hovor.

„Čo vyvádza tvoja sestra?“ uškrnula som sa dobre naladená. Dvadsaťdvaročné nevybúrené decko, ktoré sa hľadá – tak ju najčastejšie Denis charakterizoval. Petra chce pôsobiť ako dospelá, spoľahlivá a vzápätí z trucu vyvedie až detskú hlúposť, aby nazlostila mamu. Veľmi sa jej nečudujem, lebo svokra až okato uprednostňuje Denisa.

„Ani sa nepýtaj,“ zachmúril sa, odtisol ma od seba a zamieril k stolu, kde mal položené pivo. „Začala randiť s taxikárom a dala si niečo vytetovať na plece. Podľa mamy hotová hrôza.“

„Čo má tvoja matka proti taxikárovi? To vari nie je bezúhonné povolanie?“ Svokrin názor som poznala. Ak nemal vysokú, bol pre ňu nula. „Dvakrát nebudem hádať, po kom to rebelantstvo tvoja sestra má. Pamätám si na jedného fešáka, ktorý ma balil na tetovanie,“ s úsmevom som siahla do tašky s nákupom. Pred našou svadbou mal Denis rozlúčkový večierok, a keď sa vyspal z opice, na zadku si našiel vytetovaného diabla a pod ním nápis: EL DIABLO.

„Hovoril som ti predsa, ako to bolo. Chalani ma opili, a keď som vytriezvel, našiel som si to,“ zahundral mrzuto. Na tú pamiatku dvakrát pyšný nebol a dodnes si na podrobnosti nespomenul. Našiel chlapíka, ktorý mu tetovanie spravil, a ten ho uistil, že za ním prišiel dobrovoľne, no Denis tomu doteraz neverí.

„Čo na to tetovanie povedala matka tebe?“ mierila som k chladničke so syrmi a jogurtmi.

„Vraj je to moje telo a ja s tým budem chodiť do konca života,“ neochotne sa priznal a s pivom odchádzal do obývačky.

„To iste aj Petra...“ zabuchla som chladničku a šla odložiť špagety.

„Ale ona je dievča,“ prudko sa zvrtol a namieril na mňa plechovkou.

Svojou nelogickou odpoveďou mi vyrazil dych. Akoby pohlavie určovalo, kto čo môže a nemôže. V momente som zabudla na cestoviny a uprela oči na Denisa.

„Čo tým chceš povedať? Ty môžeš mať potetovaný zadok, ale tvoja sestra nie, lebo je ženského pohlavia? To je podľa akého vzorca?“ postavila som sa na stranu ženskej emancipácie. „Čo by si spravil, keby som si dala niečo vytetovať na kožu aj ja? Rozviedol by si sa?“ sledovala som Denisa prižmúrenými očami a s rukami prekríženými cez hruď. Niežeby som po tom túžila, tu šlo o princíp. Výraz jeho tváre mi prezradil, že som uhádla. „Ako žena nemám právo rozhodnúť sa, čo chcem mať na svojom tele? Túto výsadu majú iba muži?“

Hodnú chvíľu sme na seba len mlčky pozerali, potom Denis mykol plecom.

„Máš pravdu. Je to tvoje telo a maj si na ňom, čo len chceš, hoc aj vytetovanú čerticu. No neviem, či budem chcieť žiť s dvoma strigami,“ s výsmešným úškľabkom zamieril k počítaču.

Čo sa to s nami stalo? Zmenila som sa na nechápavú a netolerantnú? Alebo to bolo v Denisovi a prejavilo sa to až teraz? Už sme ako zúfalci, udržiavajúci manželský vzťah z povinnosti. Vari je to tak po piatich spoločných rokoch vo všetkých manželstvách? To je tá povestná rutina? So smútkom v srdci som hľadela na svojho muža a vstrebávala nezmyselnú hádku.

Hustú atmosféru v byte pri večeri rozptýlilo štebotanie nášho usmievavého drobčeka. Neskôr mi Denis v počítači ukazoval fotografie Kapského Mesta od jeho priateľov. Nepreháňal. Stolová hora – obrovitánske pohorie – vzbudzovala rešpekt a vyrážala dych svojou majestátnosťou. Pohľad z nej na celé mesto ako na mravenisko, na inom ako na poskladanú stavebnicu z tisícich miniatúrnych kociek, nočný záber na ulice s tisíckami pouličných lámp, s palmami lemujúcimi cesty a nekonečne dlhé mosty. Úchvatná exotická fauna, nádherné pláže, veľkolepý jachtársky prístav s množstvom malých i obrovských lodí. Dostala ma snímka pláže Boulder Beach, po ktorej si nebojácne vykračovali tučniaky.

„Prekrásne,“ šepla som so zatajeným dychom a nečudovala sa, že Denis je krajinou očarený. „Rada by som to videla a zažila to zvláštne čaro vyžarujúce aj z fotiek. Róbert s Karolom sú tam už rok. Kde sa uchytili?“ Spomenula som si na búrlivý rozlúčkový večierok, keď o druhej hodine ráno pred našou bytovkou vyspevovala pätica podgurážených mužov našu hymnu. S Denisom na čele. Perami mi preletel úsmev.

„Pracujú pre hotel. Sprevádzajú turistov na safari a veľmi si pochvaľujú,“ odpovedal a zatváril sa záhadne. „Pôjdeme tam...“

„Mamííí,“ zavolal ma mňa detský hlások, „prosila by som si vodičku.“

„Pravdaže, pokladík, a potom pôjdeme spinkať,“ otočila som sa k dcérke a k debate sme sa viac nedostali. Denis četoval s priateľmi a ja som po prečítaní rozprávky sledovala film a pritom žehlila.

Môj muž prišiel do postele až po polnoci. Tak ako každú noc, dovtedy som len bdela. Spokojne som sa ponorila do snov, až keď som vedľa seba zacítila Denisovu vôňu, vnímala teplo vyžarujúce z jeho tela a počula jeho pravidelný dych. Skôr nie.

Tesne predtým, ako ma zmohol spánok, hlavou mi preletela spomienka, ako som prišla do Bratislavy za prácou. S Emou som sa poznala zo školy, ona sa priatelila s Lenkou, a tak sa stalo, že sme sa všetky tri ocitli v spoločnom podnájme. Ema – vysoká štíhla blondínka, s dlhými hustými riasami, modrými očami, jedným slovom neprehliadnuteľná kráska, okolo ktorej sa krútili muži. Riadila sa heslom: To, čo prežiješ dnes, už zajtra nezažiješ, preto si to vychutnaj. Toho sa drží dodnes. Nerobí si starosti, nestresuje sa pre maličkosti, ľahko sa prenesie cez problémy. Až jej závidím energickú náturu a elán. Ja si všetko pripúšťam k srdcu a stresujem sa.

Lenka – pokojná, uvážlivá, skôr hanblivá moletná čiernovláska s krásnymi mandľovými očami. Zaľúbila sa do Jula a toho si aj vzala. A ja – útla hnedovláska, s hlavou plnou ideálov o tom, ako sa mi v hlavnom meste otvoria brány do sveta. Štyri roky prežité v spoločnom byte boli plné smiechu a bezstarostného života. Veľmi rada na nespomínam.

S Denisom som sa zoznámila na večierku u spoločných známych, ale on mal oči iba pre Emu. Keď zistila, že sa mi páči, nedala mu šancu na nič.

„Hani, poďme do kina,“ vybavil sa mi jej telefonát, akoby to bolo včera.

„Musí to byť dnes? Nemôžeme ísť zajtra?“ S niekoľkými kolegami sme chceli zájsť na zmrzlinu a už si presne nepamätám, ako ma Ema presvedčila, aby som dala nakoniec prednosť filmu.

Stála som pred budovou kina a poškuľovala na čas v mobile. Premietanie sa malo začať o päť minúť a ona nechodila. Všimla som si Denisa. Tiež pôsobil netrpezlivo, prešľapoval na chodníku, až nabral odvahu a vykročil ku mne.

„Mám sa tu s niekým stretnúť a obávam sa, že nepríde,“ váhavo začal.

„Čakám na svoju spolubývajúcu Emu, ale mešká.“

„Tiež som čakal na ňu,“ priznal.

Dovtípila som sa, že to ona nám zorganizovala rande a podľa Denisovho výrazu som usúdila, že to pochopil aj on. Do líc mi udrela červeň a v tej sekunde som mala chuť uškrtiť ju. Alebo vyobjímať? Po filme sme šli na prechádzku. Môj spoločník bol vtipný, pohotový a hlavne z neho sálalo niečo, čo ma priťahovalo. Fluidum. Domov som odchádzala s vedomím, že to nebolo naše posledné stretnutie a s vymenenou mailovou adresou. Naše stretávania sa odvtedy zintenzívňovali a ja som bola čoraz za láskavejšia.

Denis chodil na ekonomickú univerzitu a po získaní bakalárskeho diplomu sa rozhodol štúdium ukončiť. Našiel si miesto predajcu áut.

„Dobre si zváž, či necháš školu,“ prehovárala som ho, keď mi oznámil svoje rozhodnutie. On však argumentoval, že zarobí peniaze a môžeme sa rozhliadnuť po podnájme. Bola som uveličená vidinou spoločného života, no vedela som aj to, ako si jeho mama zakladá na vysokoškolskom titule. Bude sklamaná.

„Školu si môžem dokončiť popri zamestnaní. V tom problém nevidím. Myslel som, že práve ty moje rozhodnutie podporíš a privítaš, že chceš to, čo ja – spoločnú budúcnosť. Zisťujem však, že som sa mýlil. Natískať sa nebudem!“ odul sa a urazený chcel odo mňa odísť.

„Denis! Počkaj!“ chytila som ho za lakeť, ale striasol mi ruku. „Prosím ťa, neodchádzaj. Nemyslela som to tak. Po ničom inom netúžim väčšmi, ako spojiť svoju budúcnosť s tvojou.“

„Si o tom presvedčená?“ zadíval sa na mňa s vážnou tvárou.

„Som si istá na sto percent.“ Uveril mi a ja som bola prešťastná, že mu záleží viac na nás ako na maminých plánoch. Moje obavy sa ukázali ako opodstatnené a budúca svokra synovi dohovárala, hnevala sa, prosila ho, aby školu nenechával. Neustúpil, a ak ho nechcela stratiť, musela urobiť ústupok ona. Ibaže ja som sa nemohla striasť pocitu, že všetku vinu pripísala na vrub mne. Denisovi sa práca páčila a ja som sa nádejala, že časom sa tento svár upokojí. Veľmi som sa mýlila.

Jednu sobotu sme sa vracali z výletu a Denis navrhol, aby som u nich prespala. Bolo to spontánne rozhodnutie, a preto som váhala.

„Si moja budúca žena, prečo by si nebola vítaná?“ nalamoval ma, až som privolila.

Jeho rodičia mali návštevu – rodinnú priateľku Etelu s dcérou Izabelou. My mladí sme sa usadili na priestrannom balkóne a debatovali. Izabela nadhodila, že si chce kúpiť psíka.

„Pamätáš sa, keď sme boli malí, naši susedia mali takého chutného hnedého chlpáča. Nevieš, čo to bolo za rasu?“ otočila sa Izabela s otázkou na Denisa.

„Hanka, v obývačke je kniha o psoch. Tuším v tretej polici odspodu. Neprinesieš ju, prosím ťa?“ požiadal ma.

„Pravdaže,“ odbehla som dnu.

„Gizka, ani sa nenazdáš a budeš starou mamou,“ začula som hlasy z kuchyne, keď som prechádzala okolo. Dovtípila som sa, že reč jeo mne a o Denisovi.

„Som si istá, že to tak skoro nebude,“ odvetila s takou skalopevnou istotou moja nádejná svokra, až ma tým zaskočila.

„Aby si nebola prekvapená a onedlho nechystala svadbu,“ zasmiala sa pani Etela a spolu s ňou som sa uškrnula i ja. Tiež som si o tom myslela svoje.

„Pche, akú svadbu, prosím ťa,“ pohrdlivo odfrkol hlas, bezpochyby patriaci Denisovej matke. Zdvorilosť-nezdvorilosť, zastala som a natrčila uši. Dvere boli, našťastie, privreté a nemohli ma vidieť. „Hovorila som mu: Denisko, len sa ešte nežeň! Máš kopu času. Do tridsaťpäťky ti nič neutečie a aj potom si dobre zváž, koho si vezmeš, lebo si skazíš život.“

„Gizka, čo zmôžeš? Veď vieš, aké sú dnešné dievčatá. Mužovi pobláznia hlavu a on na dobré rady mamy nedá,“ oponovala jej spoločníčka. Bola by som zvedavá, aký názor mala na vlastnú dcéru. Nevidelo sa mi, ako sa Izabela krútila okolo môjho Denisa.

„Veď práve.“ Z miestnosti vyšiel dvojitý ťažký povzdych.

„Tá Deniskova vyzerá byť celkom rúča. Myslím, že si nevybral zle.“ Aj keď to malo vyznieť ako moja obrana, v hlase pani Etely som cítila pochybnosti.

„Ani mi to nehovor. Vraj rúča!“ vypľula to slovo, až som sa prihrbila. „Zdanie klame, moja milá. Veru klame.

Vždy som bola toho názoru, že ľudia bez vysokej školy nemôžu počítať s lepším osudom. Som si na sto percent istá, že iba kvôli nej môj syn nechal školu a skazil si život. Keby nie jej... Čo ti budem hovoriť. Mať tak za nevestu tvoju Izabelku, to by bolo niečo iné.“

„Kedysi sme to plánovali. Pamätáš?“

„Akoby nie! Možno by sme im mohli aj teraz trochu pomôcť...“

Viac som nevydržala pokojne stáť. Zvrtla som sa a vybehla z obývačky. Preč od tých klebetných a jedovatých žien.

Na balkóne som našla Izabelu nakláňať sa k môjmu frajerovi a čosi mu šepkala. Div sa naňho nezavesila a neoblizla mu ucho. Vzápätí obaja vybuchli hlasným smiechom. Izabelino chichúňanie klokotalo éterom a pichalo ma do srdca. Premáhala som sa, aby som jej nevykričala, nech dá ruky preč od môjho milého. Krava jedna!

„Aaa, Hanka, našla si tú knihu?“ spýtal sa rozžiarený Denis, ale ani jeho úsmev nestlmil moju žiarlivosť. Pichala, bodala a bolela až kdesi hlboko v duši. Celkom som zabudla, že som šla po tú hlúpu knihu.

„Nie. Nenašla som ju,“ zašomrala som.

„Som si istý, že tam je. Idem ja...“

„Nechaj tak.“ Izabela ho chytila za predlaktie. Zagánila som na ňu a ona sa na mňa sladko usmiala. „Pohľadám to na internete,“ koketne zažmurkala na Denisa a stiahla svoju ruku z jeho.

Bez nálady som sa usadila na pôvodné miesto a sledovala, ako sa tí dvaja zabávajú, podpichujú vzájomne a spomínajú na minulosť. Nedokázala som sa zbaviť pocitu, že Izabela tému o psoch vytiahla zámerne, aby s Denisom osamela. V ušiach mi stále zneli slová tých dvoch rafík, ich pichľavý tón vo vetách a nedokázala som sa uvoľniť.

Na druhý deň sme boli s Denisom dohodnutí na kine a zostala som nemilo prekvapená, keď sa k nám pridala Izabela. Odvtedy som mala pocit, že kde sme sa pohli, tam bola aj ona a vždy prišla v sukni o čosi kratšej a utiahnutejšej. Denis šiel oči nechať na jej štíhlych dlhých nohách a mňa šlo rozhodiť od žiarlivosti.

„Nebuď detinská. Poznáme sa od plienok,“ smial sa môj fešák, keď som sa hnevala na Izabelino dotieravé správanie.

„Len aby to tak bolo. Možno ju tak vnímaš ty, no ona...“

„Mačička, vieš, že sa mi páči, keď žiarliš?“ umlčal ma predlhým bozkom. „Izabela je skrátka Izabela. Kamarátka z detstva. Nič viac a nič menej.“ uisťoval ma. „Pre teba mám však prekvapenie. Našiel som pre nás podnájom a budúci víkend si môžeme ísť byt obzrieť. Čo na to hovoríš?“

Namiesto slov som ho vystískala a vybozkávala.

A potom... Denis ma v piatok esemeskou pozval na prechádzku po hrádzi. Odpísala som, že môžem až o piatej.

Stretneme sa na hradzi... na zvycajnom mieste. Lubim Ta J pípla mi späť správa.

Blížila som sa k dohodnutému miestu a zbadala Izabelu s Denisom stáť vedľa seba. Hľadeli na Dunaj.

Zase Izabela! Až mnou hrklo od nemilého prekvapenia. Denis akoby vytušil môj príchod, s úsmevom sa obrátil smerom ku mne a oprel sa o zábradlie. Zakývala som mu. Pootočil tvár k svojej spoločníčke, dačo jej povedal a potľapkal ju po chrbte. Izabela pohodila hlavou, nahlas sa zasmiala a vrhla sa mu okolo krku. Začala ho bozkávať. Čakala som, že ju odtisne, ale on jej bozk opätoval a ruky si presunul na jej zadok. Skamenela som. Vtom ma Denis zaregistroval. Oči sa nám stretli a na zlomok sekundy sa do seba vpíjali. Jeho modré prekvapené, moje hnedé sklamané. Zvrtla som sa a upaľovala preč.

„Hanka, počkaj!“ volal moje meno, no ja som bežala o dušu, kľučkujúc pomedzi ľudí. „Vysvetlím ti to. Stoj, prosím ťa.“

Na zastávke stál autobus. Zadýchaná som doň vletela a dvere sa za mnou zatvorili. Bolo mi jedno, kam sa odveziem, len nech som od nich čo najďalej a čo najrýchlejšie. Denis dobehol, keď sme sa pohli.

Hanka, to je nedorozumenie. Dovol, aby som ti to vysvetlil... prečítala som si esemesku od neho.

Nie je co vysvetlovat! Oci mi sluzia dobre... odpísala som mu a vypla mobil. V živote som ho nechcela vidieť. Keby som zaregistrovala náznak odporu z jeho strany... V autobuse zo mňa opadla vlna rozhorčenia a hnev nahradila bolesť v srdci.

V ušiach mi zazneli slová jeho mamy, že by oveľa radšej privítala za nevestu Izabelku ako mňa – nevzdelanú dedinskú nulu bez vysokej. V očiach ma zaštípali slzy a v mojej duši sa miešali vlny ľútosti, nenávisti a zranenej lásky.

Nebolo to iba o tom jedinom bozku. Odrazu sa mi vynárali detaily, ktoré som prehliadala a ignorovala. Odkedy tu bola Izabela, s Denisom sme trávili čoraz menej spoločného času. Hoci predtým sme si cez deň vymenili správy, teraz odpovedal až na druhý deň... Vraj nestihol. Jednu stredu som ho esemeskou pozvala na zmrzlinu a on odpovedal až v piatok.

Denisovi som sa vyhýbala, neprijímala jeho hovory, neodpovedala na správy, maily a hneď ako to bolo možné, vzala som si dvojtýždňovú dovolenku a odcestovala domov. K rodičom na Liptov.

2.KAPITOLA

Strávili sme pekný rodinný víkend, plný pohody asmiechu. Vsobotu poobede sme sa vybrali dozoologickej záhrady avnedeľu tiež dostala prednosť príroda. Pracovný kolotoč šiel zatiaľ vzabehaných koľajach, šéfka šéfovala, vofirme sa trúsili reči ojej odchode aprepúšťanie vraj zostane nanovom vedení.

Vložila som dorozohriatej rúry francúzske zemiaky achystala sa nakrájať zeleninu našalát, keď mi zazvonil mobil. Nadispleji zasvietilo kamarátkino meno.

„Emi, čau,“ potešila som sa.

„Volám len narýchlo. Práve idem napracovnú večeru achcela som sa uistiť, či platí naše sobotné stretnutie.“

„Ak ho sama nezrušíš, tak hej.“

„Veľmi sa teším nateba aj naLenku. Pripadá mi to strašne dávno, čo sme sa naposledy všetky tri stretli. Teraz musím letieť, potom sa dosýtosti vyrozprávame. Tento týždeň mám zrýchlený azdá sa mi, že nič nestíham. Tak vsobotu. Pá.“

„Aj ja sa teším,“ povedala som už iba tichu vtelefóne avdobrej nálade som mobil odložila. Podarilo sa nám zosúladiť si voľnú sobotu anevedela som sa dočkať. Denisovi som dva týždne dopredu pripomínala, aby si napopoludnie nič neplánoval, lebo nebudem doma aon musí byť smalou.

Práve som čistila papriku, keď môj muž zastal medzi dverami: „Premýšľal som apodôkladnom zvážení sa rozhodol, že pôjdeme doAfriky.“

„To bude fajn. Najvhodnejší termín by bol asi poVianociach, ako som ti už navrhla. Keď budeme vedieť presný dátum odletu, nahlásim si dovolenku,“ prikývla som apoložila papriku kparadajkám nadosku, aby som zeleninu rozkrájala namalé kúsky.

„Nenahlasuj si dovolenku, daj výpoveď.“

„Čože? Výpoveď?“ obrátila som sa azarazene hľadela namanžela opretého ozárubňu. Ruky mal prekrížené naprsiach, hlavu nakláňal napravý bok apohľad upieral dovysvieteného okienka narúre.

„Si nahluchlá či čo?“ nervózne prestúpil znohy nanohu. „Nevypisuj si dovolenku, daj hneď výpoveď,“ zmiernil svoje prudké slová.

„Ako to myslíš?“ naprázdno som preglgla. „To akože mám prejednu dovolenku odísť zpráce? Blázniš?“ hodila som rukou apredočami sa mi zablysol kov. Sklopila som zrak azistila, že držím ostrý nôž. Opatrne som ho položila nadrevenú dosku.

Denis prešiel koknu asrukami vovreckách sa díval von. Priam som cítila jeho nepokoj, akoby mi chcel niečo povedať, anevedel, ako začať.

„Zčoho budeme žiť, keď sa vrátime? Čo bude potom? Nato si nemyslel?“ spýtala som sa, keď mlčal.

„Ačo by malo byť? Budeme bývať vKapskom Meste atam si nájdeš novú robotu,“ odvetil akoby nič, stále otočený kumne chrbtom.

Odúžasu som naniekoľko sekúnd onemela.

„Akože hop, presťahujeme sa zjedného kontinentu nadruhý, ato zodňa nadeň? Veď onič podstatné nejde,“ pokúsila som sa ožart. Pozrel mi dotváre apodľa jeho zaťatej sánky som pochopila, že nežartuje. Je rozhodnutý odísť. Telo mi oťaželo, až sa mi podlomili kolená amusela som sa posadiť. Lakťom som sa oprela ostôl achytila sa začelo. „Myslíš, že aj vAfrike budem robiť účtovníčku? Tam majú úplne iné zákony, predpisy, nariadenia ako unás anezabúdaj, že slovenčinou sa nedorozumiem.“

„Keby sme sa vrátili...“ polemizovala som.

„To nemôžeš myslieť vážne,“ spýtavo som mu hľadela naústa.