Start

Claire Kendalová

THE BOOK OF YOU

Z anglického originálu The Book of You (Harper Collins,

London 2014) preložil Matúš Kyčina.

Redigovala Zuzana Púčeková.

Obálku upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 698. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Claire Kendalová

Kniha o tebe

Copyright © 2014 by Claire Kendal

Translation © 2015 by Matúš Kyčina

Jacket design © by Richard Ljoenes

Jacket and case photographs © Karl Gough/Trevillion Images (woman);

© Roy Bishop/Arcangel Images (man)

Autor photograph by Eamonn McCabe

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4232-6

Otcovi, ktorý mi venoval

prvú knihu rozprávok.

Mame, ktorá ma naučila čítať.

A čo sa týka tohto kľúčika, ten je od skrinky vo veľkej hale na prízemí. Pokojne si to tu celé prezri, choď, kam sa ti zachce, no do tej skrinky ti ísť zakazujem, a zakazujem ti to tak prísne, že ak ma neposlúchneš, môžeš odo mňa čakať iba to najhoršie.

Modrofúz, Charles Perrault

Prvý týždeň 

Tanečnica

Pondelok

Pondelok 2. februára, 7.45

Si to ty. Samozrejme, že si to ty. Vždy je to tak. Niekto sa za mnou zakráda, otočím sa, a zbadám teba. To som si mohla myslieť, no aj tak na zľadovatenom snehu zaváham a šmyknem sa. Na kolenách mám mokré flaky. Palčiaky premočené.

Každý rozumný človek by v také ráno zostal doma, ale ty nie. Ty sa vyberieš na malú prechádzku. Naťahuješ sa po mne, pýtaš sa, či som v poriadku, ustúpim o krok dozadu, mám čo robiť, aby som opäť nespadla.

Určite ma sleduješ už od domu. Nezdržím sa, musím sa ťa spýtať, čo tu vlastne robíš, hoci viem, že mi nepovieš pravdu.

Zachvejú sa ti viečka, stáva sa ti to, keď si nervózny. „Som na prechádzke, Clarissa.“ To, že bývaš v dedine vzdialenej pár kilometrov, ti akosi nevadí. Pery ti zbledli. Zahryzneš si do nich, akoby si sa im snažil prinavrátiť zdravú farbu. ,„V piatok si sa v práci správala zvláštne, Clarissa. Nemala si iba tak odísť. Vraveli to aj ostatní.“

Chce sa mi kričať, ako ma zakaždým oslovuješ menom. Tvoje sa mi znechutilo. Snažím sa naň nemyslieť, akoby ťa to mohlo vymazať z môjho života. Lenže vždy sa ku mne odkiaľsi priplazí. Ako nepozvaný hosť. Presne ako ty. Znova a znova.

Môj verný tieň. To ťa vystihuje. Za každého počasia.

Ani moje zaryté mlčanie ťa neodradí. „Celý víkend si nedvíhala telefón. Odpovedala si iba na jednu správu, a aj to nie najkrajšie. Načo vlastne chodíš ráno von, Clarissa?“

Na myseľ mi prichádzajú len úsečné odpovede. Musím sa ťa zbaviť. Striasť sa ťa, aby si ma nesledoval až po stanicu a nedomyslel si, kam idem. Lenže ignorovanie mi v tomto nepomôže, knižné rady v skutočnom svete nefungujú. Ktovie, či na teba vôbec niečo funguje.

„Som chorá,“ klamem. „Preto som v piatok odišla. O ôsmej som objednaná u lekára.“

„Si jediná žena na svete, ktorá je pôvabná aj chorá.“

Začínam sa cítiť naozaj zle. „Mám horúčku. Celú noc som grcala.“

Rukou mi siahaš na líce, akoby si mi kontroloval teplotu. Odtiahnem sa.

„Odprevadím ťa.“ Ruka ti stále visí vo vzduchu, ako pripomienka, že si sa zmýlil. „Nemala by si chodiť sama.“ Slová zdôrazníš ráznym spustením pravačky k telu.

„Neželám si, aby si šiel so mnou.“ Obávam sa, že som to nepovedala dosť dôrazne.

„Pomôžem ti, Clarissa. Je pod nulou. Nemala by si sa vonku potĺkať takto naľahko a navyše s mokrými vlasmi. Z toho nemôže vzísť nič dobré.“ Vyťahuješ z vrecka telefón. „Zavolám taxík.“

Zase si ma zahnal do rohu. Opieram sa o čierne železné zábradlie, takže už nemám kam ustúpiť; nerada by som sa šmykla a spadla dole – na cestu podo mnou je to určite aspoň meter. Ustúpim nabok, ale ani to ti nezabráni, aby si sa na mňa prilepil. V páperovej bunde sa zdáš obrovský.

Spodný lem džínsov máš premočený, ako si sa brodil snehom – to ťa však vôbec netrápi. Nos a uši ti na chlade sčerveneli. Moje na tom nebudú inak. Hnedé vlasy zlepené, hoci pravdepodobne umyté. Zamračené ústa sa ti nikdy neuvoľnia.

Je mi ťa ľúto, hoci sa tomu bránim. Určite celé noci nespíš ako ja. Nechcem sa hrubo vyjadrovať, je to v rozpore s tým, ako ma vychovali rodičia. A okrem toho, ani nadávky ťa neodradia. Viem, že ma budeš ďalej sledovať, akoby si ma prepočul, a po niečom takom naozaj netúžim.

Vytáčaš číslo.

„Nevolaj.“ Poviem to zostra, takže prestaneš. Tentoraz zájdem ešte ďalej. „Ordinácia je neďaleko.“ Nakoniec sa vyjadrím ešte jasnejšie. ,Ja s tebou do taxíka nesadnem.“

Stlačíš červené tlačidlo a mobil schováš do vrecka. „ Daj mi číslo na pevnú linku, Clarissa. Niekde som ho zapatrošil.“

Obaja vieme, že som ti ho nikdy nedala. „Zrušila som ju. Používam iba mobil.“ Ďalšie klamstvá. V duchu sa poteším, že si si to číslo nezistil, keď si bol u mňa. Čudujem sa, že si prepásol takú príležitosť. Nepochybne by si sa za to najradšej prefackal. Lenže vtedy si mal iné starosti.

Ukážem na neďaleký kopček. „Ak sa chceš dobre poprechádzať, mal by si to skúsiť tam.“ Počítam s tým, že mi spravíš po vôli, zúfalý pokus zúfalej ženy. „Jedna z mojich obľúbených trás, Rafe.“ Chvíľu trvá, kým to meno vytlačím, no nakoniec sa mi to podarí a teraz nič iné nevnímaš, ani ti nenapadne, že som to spravila iba preto, aby som sa ťa zbavila.

„Určite to skúsim, Clarissa, keď to tak vychvaľuješ. Chcem, aby si bola šťastná. Len mi to musíš dovoliť.“ Vystrúhaš čosi ako úsmev.

„Maj sa, Rafe.“ Ešte raz sa prinútim vysloviť tvoje meno, a keď vidím, ako sa ešte väčšmi usmievaš, príde mi zvláštne, že taký lacný trik takto dobre funguje. Dokonca sa trochu hanbím.

Nemôžem tomu uveriť, že si ma nechal, opatrne zostupujem dole miernym svahom a pravidelne kontrolujem narastajúcu vzdialenosť medzi nami. Za každým, keď sa za tebou obzriem, zdvihneš ruku, takže mi neostáva iné, iba ti naoko vrúcne zamávať.

Odteraz chodím na stanicu výlučne taxíkom a vždy si dám pozor, či ma nesleduješ. Keď sa najbližšie stretneme, vytiahnem ťažší kaliber a poslúchnem letáky: Nebudem reagovať, prípadne ti stýkrát poviem – a tentoraz nie zaobalene –, aby si ma nechal na pokoji. Dokonca aj moja matka by určite uznala, že v takomto prípade človek môže siahnuť po hrubšom výraze. Teda niežeby som sa chystala o tebe povedať rodičom.

Keď stojím na peróne, drkocú mi zuby, bojím sa, že zrazu vyrastieš spod zeme. Hlásateľ oznámi zrušenie spojov a meškanie v dôsledku nepriaznivého počasia.

Opriem sa o múr a rýchlo načarbem zopár riadkov do zápisníka. Prvý záznam. Zošit je tenký, takže ho môžem nosiť všade so sebou, ako to radia v brožúrkach. Strany sú linajkované, pevne spojené drôtikom. Matný čierny obal. Ľudia na linke pomoci mi tvrdili, že potrebujem kompletnú dokumentáciu, záznam. Vraj nesmiem nič vynechať, treba si všetko zapísať okamžite po každom incidente bez ohľadu na to, či išlo iba o nejakú drobnosť. Lenže s tebou nič nie je iba drobnosť.

Je mi strašná zima, vyčítam si, že som si poriadne nevysušila vlasy. Vybehla som narýchlo, pretože som zaspala. Zlé sny, zakaždým sú v tom zlé sny o tebe. Mohla som si ich vysušiť, stihla by som to, lenže som to nedomyslela, mala som ťa plnú hlavu. Takže teraz sa cítim ako cencúľ a mrzne mi krv v žilách, akoby si nado mnou vyriekol zaklínadlo, čo premieňa horúce telo na ľad.

Musí predsa existovať svet, kam nemá prístup. Azda ho konečne našla. Naproti mramorovému schodisku viseli portréty vážených sudcov. Keď stúpala na prvé poschodie, zdalo sa jej, že ju pozorujú. Za žiadnych okolností sa však nemienila vzdať nádeje, že nájde miesto, kde ju nebude môcť sledovať.

Keď zamestnanec súdu skontroloval jej pas a predvolanie vytlačené na ružovom papieri, sadla si na tapacírovanú modrú stoličku. V miestnosti bolo príjemne teplo. Prsty na nohách jej rozmrzli. Vlasy uschli. Akoby sa ocitla na nejakom čarovnom mieste, ďaleko od neho. Dnu mohli vstúpiť iba členovia poroty, a aj oni museli najprv vyťukať kód.

Keď zriadencovi zapraskal mikrofón, takmer vyskočila. „Mohli by, prosím, predstúpiť nasledujúce osoby, ktoré sa majú zúčastniť dvojtýždňového pojednávania v miestnosti číslo šesť?“

Celé dva týždne v bezpečí súdnej budovy. Dva týždne preč z práce a najmä bez neho. Srdce sa jej radostne rozbúchalo, dúfala, že začuje svoje meno. Lenže to sa nestalo, a tak sa opäť sklamane oprela o operadlo.

Naobed opustila útočisko súdnej budovy, potrebovala čerstvý vzduch. Pred otáčavými dverami zaváhala, pohľadom najprv skontrolovala ulicu. Bála sa, že sa ukrýva niekde medzi dvoma väzenskými dodávkami zaparkovanými zopár metrov od vchodu. Rýchlo popri nich prešla so zatajeným dychom. Len čo sa presvedčila, že za blatníkom sa nikto nekrčí, kráčalo sa jej o poznanie ľahšie.

Prechádzala sa po trhovisku, robotníci si kupovali obed a rôzne cudzokrajné špeciality v stánkoch, obhajcovia mierili do drahej talianskej reštaurácie.

Dôsledne sa poobzerala naokolo a potom vošla do krajčírstva. Ako obvykle, aj tentoraz ju zaujali detské tkaniny. Morské panny bezstarostne plávali s kŕdľom detí, akoby im niekto počaroval. Predstavovala si detský overal, na ktorom by sa striedali fialkasté a modrasté vlny.

Henrymu by sa to nepáčilo. Prečačkané, namietal by. Precitlivené. Príliš rozkošné. Zúfalo neoriginálne. Najlepšie sú decentné farby, vyhlásil by. Možno práve preto, že neboli schopní splodiť dieťa, ich cesty sa nakoniec rozišli.

Rázne zamierila k nitiam, z kabelky vytiahla kúsok zelenej prešívanej látky s červeným kvetinovým vzorom. Nakoniec ju našla, perfektne ladila s pozadím, takže sa vybrala k pokladnici s dvoma cievkami.

„Na čo sa chystáte?“ vyzvedala mladá predavačka.

Nepokojný pohľad pod hnedými riasami, pohľad, pred ktorým nemožno uniknúť, sliny medzi perami – Rafe v ten večer, keď s ňou ležal v posteli.

Musí sa ho zbaviť. „Posteľné obliečky,“ odpovedala.

Látka bola príjemná na dotyk. Prekvapilo ju, ako úprimne sa zamyslela nad tým, kto s ňou bude pod tými kvetmi spávať.

Pondelok 2. februára, 14.15

Snažím sa spojiť všetky dieliky. Vyplniť medzery. Spomenúť si na všetko, čo si mi spôsobil. Dnes som si ich začala zapisovať. Nesmiem zabudnúť ani na drobnosť – nemôžem si to dovoliť. Lenže práve preto to znova prežívam. Takže vlastne stojíš pri mne, a to je miesto, kde ťa chcem vidieť najmenej.

Pondelok 10. novembra, 20.00

(pred troma mesiacmi)

Práve sa začína večer, keď som spravila osudovú chybu a vyspala sa s tebou; nachádzam sa v kníhkupectve. Obchod je otvorený iba pre pozvaných, oslavuje sa vydanie tvojej novej publikácie o rozprávkach. Z katedry anglického jazyka nakoniec prišlo iba pár tvojich kolegov. Povzbudení mojou prítomnosťou, púšťajú sa do Henryho. Tvárim sa, že ich nepočujem, vyberiem z police nejaké knihy, akože som do nich zahĺbená, hoci nie som schopná zoradiť slová a vety mi dávajú asi taký zmysel, ako keby som čítala starovekú gréčtinu.

Stále mi nie je jasné, načo som sem vlastne prišla, ani prečo miešam červené víno s bielym, ktoré mi hojne ponúkaš. Zrejme sa cítim osamelá: Henry sa nedávno presťahoval z Bathu do Cambridgeu, kde dostane profesúru, po ktorej celý život tak veľmi túžil. Svoju úlohu zrejme zohral aj súcit – poslal si mi tri pozvánky.

Nemôžem odísť, skôr než dočítaš úryvky. Aspoňže sedím v zadnom rade, počúvam ťa čítať kapitolu Skúška pravej nevesty. Skončíš, hŕstka kolegov položí zdvorilostné otázky. Nie som akademička, takže čuším. Len čo doznie chabý potlesk, zamierim k východu, zastaví ma až tvoja prosba, aby som ešte zostala. Nenápadne vkĺznem do sekcie s umeleckými publikáciami, nájdem knihu o Munchovi a sadnem si na ušliapaný béžový koberec. Nájdem si Bozk, skoršiu verziu, keď ešte obaja milenci stoja nahí.

Keď tvoj tieň dopadne na otvorenú stránku predo mnou, zľaknem sa. Potom prerušíš ticho, čo vládne na prvom poschodí: „Keby som ťa tu nenašiel, zostala by si tu celú noc.“ Týčiš sa nado mnou, zdáš sa strašne vysoko, na perách povznesený úsmev.

Rýchlo zabuchnem knihu a položím ju vedľa seba. „Spať medzi toľkými umelcami by možno nebolo až také hrozné.“ Potom zamávam tvojou ťažkou knihou, som ako herečka, čo sa až príliš snaží schovať za rekvizity. Rozbolí ma zápästie. „Krásny kúsok. Som rada, že si mi jeden odložil. A čítaš fakt vynikajúco. Tá vybraná pasáž sa mi veľmi páčila.“

„Mne sa zase páčila tá maľba, Clarissa.“ Položíš prepchatý kufrík, v druhej ruke držíš dva poháre.

„Čo tam máš mŕtvolu?“ zasmejem sa a ukážem na aktovku.

Rýchlo vrhneš pohľad na uzamykaciu sponu, dôjde mi, že máš tajomstvá, o ktoré sa nemieniš deliť. Aj ty sa však zasmeješ. „Samé knihy a lajstrá.“ Vystrieš ku mne ruku. „Prestaň sa schovávať. Odprevadím ťa domov. V noci by si nemala chodiť sama.“

Prijmem tvoju ruku, pomôžeš mi na nohy. Stále ma držíš. Jemne sa odtiahnem. „To nevadí. Nemal by si ísť na večeru, pán profesor?“

,Ja predsa nie som profesor.“ Nenápadne mihneš očami. Potom sa to niekoľkokrát zopakuje, rýchlo, akoby sa ti v oku skrýval drobný hmyz. „Profesúru získal Henry. Proti básnikovi s toľkými cenami som nemal šancu. Fakt, že je vedúci katedry, mu tiež neublížil.“

Henry si tú profesúru viac než zaslúžil, ale, prirodzene, nahlas to nepoviem. Namiesto toho sa ospravedlním: „Mrzí ma to.“ Po niekoľkých trápnych sekundách mlčania pokračujem: „Mala by som ísť.“ Pôsobíš tak zdrvene, že ťa chcem potešiť. ,Je to zaujímavá kniha, Rafe.“ Snažím sa zmierniť fakt, že o chvíľu odídem. „Máš byť na čo hrdý.“

Vrátiš sa k vínu, podávaš mi pohár. „Ešte si štrngnime, Clarissa. Na cestu.“

„Na tvoju krásnu knihu.“ Ťuknem svoje biele o tvoje červené a kúsok si odpijem. Máš z toho takú radosť, až mi je smutno. V nasledujúcich mesiacoch si tento okamih budem mnohokrát prehrávať, hoci najradšej by som naň zabudla.

„Do dna,“ obrátiš pohár, akoby si mi to chcel názorne predviesť.

A ja tvoj príklad nasledujem, hoci víno chutí skôr ako nejaký sladko-slaný sirup. Nerada by som však kritizovala už aj tak dosť mdlú oslavu.

„Odprevadím ťa, Clarissa. Radšej sa s tebou prejdem, ako by som sa mal trepať na nejakú suchársku večeru.“

O minútku už kráčame v chladnom jesennom vetre. Dokonca aj vo svojom vínne povznesenom stave zaváham, kým vyrukujem s otázkou: „Myslíš niekedy na Modrofúzovu prvú manželku? Výslovne sa síce nespomína, no určite je to jedna z obetí, čo visí v zakázanej komnate.“

Tolerantne sa usmeješ, akoby som bola jedna z tvojich študentiek. Dnes si sa dokonca obliekol ako staromódny profesor, čo vôbec nie je tvoj štýl. Tvídové sako, svetlohnedé menčestrové nohavice, modro-biela prúžkovaná košeľa, tmavomodrá vesta. „Vysvetliť,“ vyhŕkneš zo seba rovnako, ako to nepochybne robíš na svojich prednáškach.

„Od samého začiatku v príbehu figuruje zakázaná komnata. Modrofúz výslovne svoju prvú pani upozorňuje, aby do nej nevstupovala, lenže vtedy by tam predsa ešte nemali byť žiadne mŕtvoly. Sotva jej teda mohol padnúť kľúč do mláčky krvi a sotva na ňom mohla zostať stopa, čo ju prezradila. Takže prečo ju vlastne zabil? To ma odjakživa zaujímalo.“

„Možno taká miestnosť nejestvovala, až kým na scénu nevstúpila manželka číslo dva. Manželka číslo jeden sa mohla dopustiť niečoho horšieho než iba toho, že vstúpila do zakázanej komnaty. Čo je najhoršia forma neposlušnosti? Nevera. Podobne ako bola neverná prvá manželka v Tisíc a jednej noci. To by mohol byť dôvod, prečo ju zabil. A ďalšie manželky skúšal, chcel zistiť, či sú ho hodné. Lenže ani jedna nebola.“ Povieš to veselo, takmer žartovne.

Už vtedy som si však mala všimnúť, že to myslíš smrteľne vážne. Nikdy nežartuješ. Keby som neprijala tretí pohár vína, zbadala by som to a vyhla sa všetkému, čo nasledovalo.

„Hovoríš, ako keby si o to tie ženy koledovali.“

„Pravdaže nie,“ odpovieš akosi prirýchlo, náramne vážne, čo je jasné znamenie, že klameš. „Pravdaže si to nemyslím.“

„Použil si však slovo neposlušnosť.“ Zdá sa mi to, alebo sa naozaj začínam tackať? „To je strašne silné slovo. A navyše to nie je férová ponuka. Nemôžeš predsa od niekoho žiadať, aby nevstupoval do miestnosti, ktorá je súčasťou domu.“

„Každý muž potrebuje svoje tajné miesto, Clarissa.“

„Naozaj?“ Práve sme dokráčali k Bath Abbey. Západné priečelie je osvetlené, no akosi nedokážem zaostriť na svojich obľúbených anjelov na Jakubovom rebríku. Aj oni zrejme cítia podobný závrat ako ja, akoby sa svet prevrátil hore nohami.

Chytíš ma za ruku. „Clarissa?“ Dlaňou mi prejdeš popred oči. „Hlavu hore, spachtoš.“

Znova sa vrátim k pointe svojho rozprávania, formulovanie viet mi však robí čoraz väčšie problémy, takže sa musím pekelne sústrediť. „V tej miestnosti muselo byť nejaké strašné tajomstvo. Popúšťal tam uzdu svojej fantázii, iba tam dokázal byť sám sebou.“

Prechádzame popri rímskych kúpeľoch. Predstavujem si, ako sa na mňa z vyvýšenej terasy mračia cisári, miestodržitelia a vojenskí vojvodcovia a najradšej by ma utopili v bazéne so zelenkastou vodou pod sebou. V ústach cítim síru, akoby som sa napila z napájadla.

„ Vyznáš sa v Modrofúzovi lepšie ako kdejaký kritik, Clarissa. Pokojne by si mohla byť profesorkou. Mala by si dokončiť doktorát.“

Rázne pokrútim hlavou. Keď skončím, svet sa ďalej prelieva z jednej strany na druhú. Málokomu priznám svoj neúspešný doktorandský pokus. Zaujímalo by ma, odkiaľ to vieš, vtom však moju pozornosť zaujme prsteň vo výklade. Žiarivé diamanty osadené v platine. Snívala som, že Henry ma jedného dňa takým prekvapí, lenže márne. Svetlo sa na kameňoch láme a žiari ako slnečné lúče na morskej hladine. Výklad je osvetlený bielo-zlatými žiarovkami, až ma z toho rozbolia oči.

Odtiahneš ma od skla, žmurkám, ako keby si ma práve zobudil. Za obchodíkmi v gregoriánskych budovách už nedokážem kráčať priamo. Jednou rukou ma pridŕžaš okolo pása a vedieš správnym smerom.

Podjazd si takmer nepamätám, zrazu však kráčame hore schodmi, ledva lapám dych. Nepohneš sa odo mňa ani na krok, občas ma postrčíš dopredu, miestami ma takmer nesieš. Žiarivé odlesky diamantov mi tancujú pred očami ako malé bodky. Ako je možné, že už stojíme pred dverami domu, kde na prvom poschodí bývam?

Kníšem sa, som nemotorná ako handrová bábika. V hlave cítim nával krvi. Pomôžeš mi vybrať kľúče, pomôžeš mi vyjsť na prvé poschodie, pomôžeš mi odomknúť dvere do môjho vlastného bytu. Stojím ako omámená, neviem, čo mám robiť.

„Nepozveš ma na kávu?“

Toto nemôže nevyjsť, dovolávaš sa mojej vrodenej slušnosti. Spomeniem si na hlúpučkú Snehulienku, ako otvorila dvere zlej kráľovnej a doslova jej vytrhla z rúk otrávené jablko. Spomeniem si aj na Jonathana Harkera, ako dobrovoľne prekročil Draculov prah. A opäť na Modrofúza a jeho krvavú komnatu. Preniesol cez prah svojho zámku každú nevestu? A potom nasledovali muky, aké si nedokázali ani predstaviť.

Pokúšam sa usmiať, no tvár ma neposlúcha. „Pravdaže. Pravdaže ťa pozvem. Dáš si kávu a trochu sa zohreješ, kým príde taxík. Je to od teba veľmi milé, že si ma práve dnes, keď máš taký dôležitý deň, odprevadil domov.“ Táraniny, je mi to jasné.

Postavím sa pred drez a napúšťam vodu do kanvice. „Prepáč,“ poviem akosi rozmazane, akoby neznámym jazykom, „cítim sa nejako zvláštne.“

Ledva stojím na nohách, cítim sa ako roztočený vĺčik. Alebo sa začala krútiť miestnosť? Akoby som sa zmenila na želatínu. Klesám, nohy sa mi poskladajú, cítim chlad bridlicových dlaždíc. Kanvicu stále držím v ruke, zo zobáčika sa vylieva voda. „Som strašne smädná.“ Polejem si šaty, no do úst si netrafím ani raz.

Vyberieš pohár a naleješ doň vodu. Kľakneš si ku mne a dávaš mi piť ako malému decku. Ukazovákom mi zotrieš z brady kvapku a prejdeš si ním po perách. Čo sa mojich rúk týka, stále držím kanvicu.

Vstaneš, aby si odložil pohár a zastavil tečúcu vodu. Nakloníš sa ku mne a berieš mi kanvicu. „Bolí ma pomyslenie, že mi neveríš.“ Vo vlasoch cítim tvoj dych.

Pomôžeš mi vstať, podopieraš ma. Keď kráčame do spálne, ledva prepletám nohami. Posadíš ma na kraj postele, čupneš si predo mnou a nakloníš ma k sebe, aby som sa neprevalila. Nedokážem vystreto sedieť, je mi do plaču.

„Neboj sa,“ zašepkáš a hladíš ma po vlasoch, popod nos si mrmleš, aké sú jemné, perami zberáš slzy, čo mi tečú po lícach. „Uložím ťa do postele. Viem, čo robiť.“

„Henry...“ snažím sa vysloviť. Vysloviť jediné slovo sa zdá nemožné, akoby som zabudla rozprávať.

„Nemysli naňho.“ Znelo to rozčúlene. Prísne na mňa pozrieš, musím privrieť oči. „Tá Munchova kresba. Viem, na čo si myslela, snívala si, že sme spolu. Obaja sme snívali.“

Som poddajná ako cesto. Padám dozadu. Zo všetkého najviac by som si chcela ľahnúť. V hlave mi hučí, akoby sa do mňa opieral príboj. V ušiach cítim pulz, srdce mi bije ako zvon.

Rukami mi hladíš driek, brucho, stehná, kríže a celé telo, keď mi rozopínaš šaty.

Týchto šiat sa mal dotýkať Henry. Ušila som si ich na narodeninovú oslavu pred siedmimi mesiacmi. Vtedy sme už obaja vedeli, že je koniec, ale Henry nechcel, aby som oslavovala sama. Naša posledná spoločná noc. Rozlúčková večera, rozlúčkový sex. Týchto šiat si sa ty nikdy nemal dotknúť.

Snažím sa ťa odsunúť, som však bezmocná ako dieťa. Ďalej mi zobliekaš šaty, nakoniec mi ich necháš skĺznuť po ramenách. Svet sa zosype a nasledujúce udalosti sa zmenia na tiene. Roztrieštené spomienky nočnej mory, akú by som si najradšej nepamätala.

Písanie ju celkom pohltilo, takže keď sa ozvalo chrapčanie mikrofónu, zľakla sa a vypadlo jej z ruky pero. „Prosíme nasledujúcich ľudí, aby sa dostavili k zriadencovi pridelenému na proces v pojednávacej miestnosti číslo dvanásť.“ Jej meno zaznelo ako prvé, bol to šok. Rýchlo schovala do kabelky zápisník, akoby to bol inkriminovaný predmet a ona nechcela, aby ju s ním videli.

O dve minúty už spoločne s ostatnými kráčala za zriadencom. Otvorili sa masívne dvere a odhalili útroby súdnej budovy, stúpali po betónovom schodisku, na ktorom bol prievan, potom rýchlo cez vysvietenú miestnosť s podlahou z linolea a následne cez ďalšie dvere. Chvíľu jej trvalo, kým si uvedomila, že vstúpili do pojednávacej miestnosti. Znova vyvolali jej meno, posadila sa do zadného radu.

Henry by Bibliu odmietol, no Clarissa na ňu položila ruku bez zaváhania. Každé slovo prísahy myslela smrteľne vážne, hoci ju bolo ledva počuť.

Vedľa nej sedela príjemne zaoblená tmavovláska s náhrdelníkom z písmen: Annie. Akoby vo sne sa obzrela doprava, kde iba niekoľko metrov od nich sedela pätica obžalovaných obklopená strážcami. Annie si ich obzerala s neskrývaným záujmom, akoby chcela zaujať ich pozornosť.

Sudca sa obrátil k porotcom: „Toto pojednávanie bude trvať sedem týždňov.“

Sedem týždňov. Nikdy sa jej ani len nesnívalo, že by mohla mať také šťastie.

„Pokiaľ sú vám známe nejaké závažné dôvody, prečo sa nemôžete zúčastniť, oznámte ich pridelenému zriadencovi. Pojednávanie sa začne zajtra úvodnou rečou obžaloby.“

Zašmátrala po taške, stiahla si sukňu, aby sa jej pri vstávaní nevyhrnula, a rýchlo vyšla von za ostatnými. Keď prechádzala popri mieste pre obžalovaných, všimla si, že keby ona a najbližšie sediaci vystreli ruku, takmer by sa dotýkali.

Vo vlaku si stiahla palčiaky, našla posledné voľné miesto a z kabelky vybrala mobil. Hneď jej stiahlo žalúdok. Štyri správy. Jedna od matky. Zvyšné tri poslal Rafe. Na jeho pomery je úspech, že zostal pri troch.

Dokonca sa ani neusmiala, keď čítala matkinu správu – Šálka kávy nie sú plnohodnotné raňajky. Na jeho správy by si nezvykla do konca života, akokoľvek nevinne mohli pôsobiť na niekoho nezaujatého.

Dúfam, že spíš a sníva sa ti o mne.

Vypočuj si odkazovú schránku. Ozvem sa.

Budeš potrebovať džús, ovocie a vitamíny. Stavím sa u teba.

Ako strašne túžila po priateľke, ktorej by sa mohla zdôveriť, čo by jej poradila, čo robiť. Kedysi priateľky mala, skôr ako sa dala dokopy s Henrym, než sa začala zaoberať plodnosťou, skôr ako dopustila, aby ženatý muž opustil pre ňu manželku, takže jej ostatné ženy prestali dôverovať, potom už bolo príliš ťažké pozrieť sa do ich prísnej tváre a nájsť v nej odraz vlastných výčitiek.

Henry sa s jej priateľkami nikdy nezblížil, no aj napriek tomu ešte mohla nájsť cestu, ako dodržať základné pravidlo – priateľstvo sa pre vzťah nezahadzuje. Lenže Henry sa zbalil a odišiel a Clarissa bola príliš otrasená, než aby sa pokúsila opätovne nadviazať kontakt. Nielenže si sama nebola istá, či si ich zaslúži, netušila ani to, či jej sú ochotné odpustiť.

Spomenula si na svoju najstaršiu kamarátku, Rowenu, ktorú celé dva roky nevidela. Ich matky sa stretli ešte v pôrodnici, spoločne pestovali svoje deti a popritom z horného poschodia nemocnice sledovali more. Už ako batoľatá sa spolu hrávali. Školu absolvovali v rovnakej triede. Ani Rowena však s Henrym nevychádzala. Nakoniec sa zdalo, že z nich vyrástli celkom iné ženy. Ktovie, možno Henry iba urýchlil to, čo by sa tak či onak odohralo aj bez neho.

Ľutovať sa však nechcela. Musí sa viacej snažiť nájsť si nových priateľov. Okrem toho, ak nemá priateľky, ktorým by sa mohla zdôveriť, ešte vždy môže zavolať na linku pomoci. Informačný leták našla v sobotu v schránke, deň po tom, čo sa im ozvala.

Odpísala mu: Nechoď. Nechcem ťa vidieť. Veľmi nákazlivé.

Len čo správu odoslala, hneď ju oľutovala, spomenula si na základné pravidlo v každom letáku: Ak je to čo i len trocha možné, vyhýbajte sa komunikácii. Nikdy nenadväzujte rozhovor. Niekdajšie priateľky by jej určite tvrdili to isté.

Kiežby mu nedala svoje číslo. Lenže ráno po oslave vydania jeho knihy sa ho nedokázala inak zbaviť. Nepomohli hlasné prejavy nevoľnosti v kúpeľni. Tri lieky proti bolesti, čo užila priamo pred jeho očami. Dokonca ani triaška ho nepresvedčila, aby odišiel. Číslo telefónu bol posledný pokus – kiežby mala toľko predvídavosti, aby mu dala falošné. Lenže na to, aby takto uvažovala, sa cítila príliš pod psa.

Nakoniec vytočila Garyho. Závažné dôvody, tak to hovoril sudca. Aké to sú? Tehotenstvo, možno. Alebo dojčenie. Ona žiadne vážne dôvody nemá. Naštvaný vedúci oddelenia predsa nie je závažný dôvod.

Snažila sa znieť strašne zlomene, akoby sa jej stala nejaká hrozná nespravodlivosť. „Čakala som deväť dní, maximálne dva týždne. Tak sa to píše v tých oznámeniach, čo posielajú. Akosi ma však vybrali na sedemtýždňový proces. Strašne ma to mrzí.“

„A to ti nedali na výber? Potrebujem ťa v škole.“

Musela sa tomu zasmiať. „Nepotrebuješ. Nie ako potrebuješ doktorov alebo učiteľov. A oni tiež nedostávajú výnimky. Dokonca ani sudcovia. Ťažko by som im vysvetľovala, že nejaká sekretárka môže byť taká dôležitá. Samozrejme, vážim si, že si to myslíš.“

„Neodpovedala si mi.“ Gary vo výnimočných prípadoch siahol po oficiálnom tóne, akým sa prihovárajú nadriadení. „Dali ti na výber?“

Ani na okamih nezaváhala. „Nie.“ Blížila sa k domu, vlak vstupoval do mestečka Bath. Naskočila jej husia koža, stávalo sa jej to, keď mala pocit, že ju sleduje, no tentoraz si bola istá, že Rafe sa vo vozni nenachádza a nevidela ho ani na nástupišti. „Nie, nedali mi na výber.“

Utorok

Z výfukových plynov ju štípali oči. Kráčala z bristolskej stanice Temple Meads k budove súdu, ulice sa jej zdali široké a akosi zmenené, takže to tam vôbec nespoznávala.

Sústredila sa na niekoľko orientačných bodov – pamätala si fialovú stenu naľavo –, no za každým rohom, ako obyčajne, na ňu číhal Rafe.

Piatok 30. januára, 10.00 (pred štyrmi dňami)

Môj posledný deň v práci pred zasadnutím v porote, posledný deň, keď sa ti potrebujem vyhnúť. V pondelok zmiznem v súdnej budove a ty nebudeš ani len tušiť, kam som sa podela.

V aule som na stoličku napravo položila štós dokumentov a naľavo kabelku. Sadla som si doprostred, dúfala som, že toto malé cimburie ťa odradí a neprisadneš si vedľa mňa. Každý iný by taký signál pochopil. Ale ty nie. Isteže ty nie. Ty nepochopíš absolútne nič.

Zrazu stojíš nado mnou: „Ahoj, Clarissa.“ Papiere položíš na podlahu a posadíš sa. Úplne nepochopiteľne vo mne vzkypí zlosť na Garyho, že trval na tom, aby som sa zúčastnila tohto stretnutia. Posadil si sa pri uličke, takže útek je takmer nemožný – ja hlupaňa som si neuvedomila, že to takto dopadne.

Uprene sa na mňa pozrieš. Pred tým pohľadom sa niet kam schovať. Najradšej by som si skryla tvár do dlaní a zmizla. Líca ti zružovejú, potom zblednú a nakoniec zase zružovejú, akoby to boli semafory. Keď vidím, ako na teba vplývam, je mi do revu.

A ty vplývaš na mňa. Začína mi byť teplo, srdce mi stiahlo, bojím sa, že prestanem dýchať. Pokojne môžem odkväcnúť. Možno som chorá, no najskôr to bude nával paniky.

Strop je vysoký. Vysvietené lampy sú posiate bodkami mŕtveho hmyzu. Žiarovky síce visia vysoko nado mnou, no cítim, ako sa mi vpaľujú do lebky. Niektorý hmyz prežíva na vyhriatej povale dokonca aj v zime. Jednu muchu počujem, chytila sa do pasce, bzučí a škvarí sa v lampe. Premkne ma strach, že padne priamo na mňa. Radšej však mucha ako ty.

Dotkneš sa mi ruky, odtiahnem sa tak slušne, ako sa dá. „Strašne sa mi páči, keď máš vyčesané vlasy, že ti vidno krk,“ šepkáš. „Máš nádherný krk, Clarissa. Nahodila si sa tak pre mňa, však? A tie šaty... Vieš, ako ťa zbožňujem v čiernej.“

Nevydržím to. Vystrelím ako pokrievka tlakového hrnca, papiere nechám, kde sú, no zakopnem o tvoje nohy. Využiješ príležitosť – ako inak – a chytíš ma okolo pása, akože mi pomáhaš udržať rovnováhu. Plesnem ti po ruke, vôbec ma nezaujíma, že práve reční zástupca rektora, ktorý prekvapene preruší svoju reč a spoločne s ostatnými v aule sleduje, ako vychádzam von. Teraz to budem ja, kto bude vyzerať ako somár, nie ty, a iba z toho pomyslenia sa mi do očí tlačia slzy.

Nejako sa mi podarí vymotať z areálu školy, omámene dokráčam do centra Bathu a automaticky zamierim do mestskej haly. Tentoraz však nevstúpim do tlmene osvetlených častí na prízemí, kde to mám najradšej – možno aj preto, že tam vystavujú spoločenské šaty z niekoľkých storočí pretkávané zlatom a striebrom, zdobené trblietavým hodvábom, vykladané drahokamami. Namiesto toho prejdem cez zelenú prijímaciu sieň pomedzi mramorové stĺpy medovej farby a zarazene zastanem pred vstupom do oktagónovej miestnosti.

Je zavretá. Malý oznam hovorí, že dnes popoludní je miestnosť vyčlenená na súkromné účely. Aj napriek tomu však prekĺznem pomedzi dvojité dvere, akoby som na to mala právo, a opatrne za sebou zavriem. Vnútri vládne pokoj a ticho, obkolesuje ma osem stien, cez tabuľkové okná dopadá tlmené svetlo. Vytiahnem telefón, zhlboka sa nadýchnem a vytočím 999.

„Policajná pohotovosť.“ Operátorka má spevavý hlas a dobrú náladu, víta ma, akoby pracovala v butiku a ja som bola potenciálna zákazníčka.

Zrazu neviem, ako začať. „Dobrý deň,“ vyjde zo mňa. Ťažko dýcham, určite zniem ako otravná ženská.

„Prosím, mohli by ste mi opísať núdzový stav, v ktorom ste sa ocitli?“

Kráľovná Šarlota upiera na mňa z portrétu vrúcny pohľad, akoby ma chcela povzbudiť. „Stalo sa to dnes ráno... je to kolega z práce...“

„Stala sa vám v práci nehoda?“

Snažím sa jej to vysvetliť. Sadol si vedľa mňa, hoci som o to očividne nestála. Šepkal mi do ucha provokatívne slová. Bol dotieravý. Úplne ma vyviedol z rovnováhy.

„Rozumiem. Je tento muž niekde vo vašej blízkosti?“

Kráľovná Šarlota ma chápavo sleduje, keď krúžim po miestnosti. „Momentálne nie, ale inak ma stále sleduje. Neviem sa ho zbaviť.“

„Ublížil vám nejako?“

Rodina Drakovcov sa spokojne usmieva zo zdobeného rámu, v pozadí sa črtá dokonale upravená krajina osemnásteho storočia, v popredí ukážkovo vychované deti. „Nie.“

„Zneužil vás nejako?“

Najmenší Drake, čo sedí matke na kolenách, by to asi nemal počuť. „Nie,“ odpoviem po dlhšom zaváhaní.

„Vyhrážal sa vám nejako?“

Opäť zaváham. „Priamo nie. Ale mám z neho taký pocit.“

„Nachádzate sa v tejto chvíli v priamom ohrození?“

Zahľadím sa na strop, hore, hore, hore, ponad elegantne zdobený vlys, naťahujem krk. Kapitán William Wade pózuje v červenom plášti Majstra ceremoniára a nesúhlasne vrtí hlavou. „Nie.“

„Rozumiem, že ste rozrušená, a chápem vás. Táto linka je však vyhradená pre život ohrozujúce situácie. Musí ísť o priame ohrozenie života.“

Miestnosť sa zmenšuje, akoby sa príjemne žlté steny posúvali k sebe. „Prepáčte.“ Ani strop sa mi už nezdá až taký vysoký. Naopak, dochádza mi kyslík.

„Nemusíte sa ospravedlňovať. Najlepšie si pomôžete, ak sa upokojíte.“ Zjavne sa domnieva, že som hysterka.

V oktagónovej miestnosti sú štyri páry dvojitých dverí. Jedny sa otvoria. Dnu sa vovalí turista v strednom veku, letmo na mňa pozrie, vybehne von a zabuchne za sebou dvere.

„Som pokojná.“ Pištím ako chorá vrana.

„Rozumiem, že ste zavolali v dobrej viere.“ Nepochybne ma považuje za stratu času.

Očerveniem, krv sa mi nahrnie do tváre. „Neviem, na koho iného by som sa mala obrátiť. Domnievala som sa, že na takéto situácie ste tu vy.“

„Zjavne ste rozrušená. Neuvažovali ste nad návštevou všeobecného lekára?“ Teraz je to už viac než jasné, považuje ma za blázna.

Čelo si opriem o zdobenú rímsu na kozube. „Lenže lekár ho nemá ako presvedčiť, aby mi dal pokoj.“

Snaží sa byť milá, dokonca sa mi zdá, že sa cíti previnilo. „Polícia nemôže konať, pokiaľ nejestvuje dôkaz o spáchaní zločinu. A z toho, čo ste mi povedali, sa zdá, že k zločinu nedošlo. Nehovorím, že vám neverím, ale chýba dôkaz. Rada by som vám pomohla, no keďže nie ste v ohrození života, nemôžem za vami nikoho poslať.“

Juraj III. sa pozerá bokom. „Takže najprv mi musí ublížiť?“

„Hovorím iba to, že v tejto chvíli sa nedá nič robiť. Existujú organizácie, ktoré sa na tento druh situácií špecializujú, skúste im zavolať, poradia vám, ako získať dôkaz o obťažovaní. Musíte byť aktívna a zbierať všetko, čo by mohlo slúžiť ako dôkaz, iba tak zamedzíte, aby pokračoval. Kontaktujte ich. To je najlepšia vec, akú v tejto chvíli môžete spraviť.“

Zavesím a sadnem si na ošúchané parkety. Nado mnou visí obrovský krištáľový luster. Keby mi tak padol rovno na hlavu. Vstanem, nohy stŕpnuté, naposledy pozriem na kráľovnú Šarlotu a poberiem sa preč, kým ma tu nenájdu a nevyhodia.

Z ponurých úvah ju vytrhol pohľad na súdnu budovu. Stihla to, hoci v zamyslení minula odbočku a musela sa dvadsať minút vracať. Bála sa, že sudca bude nekompromisný a za meškanie ju bez milosti vylúči z poroty, hoci bol iba druhý deň pojednávania a samotný proces sa ešte poriadne ani nezačal. Na miesto porotkyne sa ledva dotackala.

Na pulte, o ktorý sa delila s Annie, ležala hrubá zložka. Spoločne ju otvorili a prešli si zoznam obvinení. Únos. Neoprávnené zadržiavanie. Znásilnenie. Distribúcia drog. Tvrdé, priam šokujúce slová. Slová, čo ju primali zamyslieť sa, ako sa vlastne ocitla na tomto mieste.

Prokurátor nemal viac ako päťdesiat. Vrásky okolo očí naznačovali muža so zmyslom pre humor, no keď sa pán Morden rozhovoril, pôsobil smrteľne vážne. „Rozpoviem vám príbeh,“ začal, „skutočný príbeh. A nie je to práve rozprávka. Je to príbeh Carlotty Lockyerovej.“

Štyria z piatich obžalovaných hľadeli do zeme, akoby zo slušnosti nechceli počúvať rozhovor, ktorý s nimi nemá nič spoločné.

„Pred rokom a pol, v poslednú júlovú sobotu, si Samuel Doleman vyrazil so svojimi priateľmi.“

Dolemanove oči mali v sebe čosi vojensky priamočiare, hľadel pred seba, no aj on zbledol. Ryšavé vlasy mal nakrátko ostrihané, takže mu presvitala pokožka. Vďaka tomu pôsobil zraniteľne. Svoje pridali aj pehy.

„Z Londýna ich viezol do Bathu dodávkou. Vyšli si na lov. Carlotta Lockyerová bola korisť.“

Clarissa sa veľmi dobre pamätala, čo v tom čase robila. Ktovie, či by to ešte niekto, samozrejme, okrem obžalovaných, dokázal povedať s takou istotou. Práve absolvovala štvrtý pokus o umelé oplodnenie. Dvadsiateho ôsmeho júla si spravila posledný, neúspešný tehotenský test. V sobotu skoro ráno nervózne dorazila do Londýna na odber krvi. Ktovie, možno s Henrym tú dodávku minuli, keď sa poobede vracali do Bathu; Clarissa zničene vzlykala, pretože jej práve volali z kliniky, Henry bol zachmúrený a mĺkvy.

„Ak sa pozriete na obrazovku, uvidíte zábery z bezpečnostnej kamery pred bytom slečny Lockyerovej a na nich zreteľne aj obžalovaných.“

Snažila sa sústrediť, no srdce nie a nie spomaliť. Ten dom dobre poznala. Nachádzal sa približne desať minút chôdze od jej bytu. Keby ju Rafe v predchádzajúce ráno dobehol o čosi neskôr, stretli by sa práve pred ním.

Aj na nekvalitnom zrnitom zázname bolo vidieť, ako muži nepokojne krúžia dookola, občas nazrú dnu cez okno, búchajú na dvere a skúšajú kľučku.

Predstavila si, že niečo podobné bude skúšať Rafe pred vchodom do jej bytu. Pani Nortonová by mu na to povedala svoj názor. Pani Nortonová bola postaršia drobná dáma a bývala na prízemí. V celom dome bývali iba ony dve: prvé poschodie bolo prázdne, ako investíciu ho kúpil nejaký bohatý Austrálčan, no využíval ho veľmi zriedka.

„Slečna Lockyerová zjavne nie je doma. Nanešťastie pre ňu sa pán Doleman a jeho priatelia tak ľahko nevzdávajú.“

To isté sa dalo povedať o Rafovi. Odpila si z rannej, kyslastej kávy.

„Hľadali a nakoniec ju naozaj našli. Sledovali ju. Prepadli. Čakala ju strašná cesta z Bathu do Londýna, priamo do strašného sveta ich sadistických chúťok.“

Opäť sa začala zahrávať s myšlienkou, že sa naňho pôjde sťažovať. Lenže aj tentoraz by to dopadlo rovnako: Polícia ju bude podozrievať, že si to vymyslela.

Nepochybne by ju obvinil, že chce na seba upozorniť. Prišla na jeho oslavu, pretože mala v pláne zviesť ho. Sama ho predsa k sebe pozvala. Pravdepodobne sa nájde záznam z bezpečnostnej kamery, na ktorom stúpajú do kopca a on ju drží okolo pása.

Opäť si v hlave premietla upozornenia z letákov. Akékoľvek pochybnosti o pravdivosti vašej výpovede môžu uškodiť vám, ako aj vašej dôveryhodnosti. A čo sa týka pravdy, stojí tu jej slovo proti jeho.

Zvláštne, no spomenula si na istú udalosť, na ktorú myslela len veľmi zriedka. Stalo sa to, keď mala pätnásť rokov, vracala sa domov zo školy, kráčala s Rowenou. Na nábreží ju akési dievča z ničoho nič udrelo do brucha, sotilo ju na zem, schmatlo tašku a utieklo. Zomlelo sa to strašne rýchlo. Clarissa sa na nič nezmohla, ledva lapala dych, kým Rowena pri nej čupela a objímala ju.

Rodičia ju vzali na policajnú stanicu, kde spísali výpoveď, hoci službukonajúca policajtka s kyslým výrazom očividne považovala celú záležitosť za bežnú dievčenskú stredoškolskú hádku a stále sa vypytovala, či ju Clarissa náhodou nejako nevyprovokovala. Nepredvádzala sa? Nechválila sa cennosťami pred dievčaťom zo skromných pomerov? Nepohádali sa pre nejakého chalana? Clarissa odišla zo stanice červená ako cvikla a s pocitom, že ona sama je zločinec.

Náhodný násilný skutok. Tak to Rowena neskôr nazvala a držala ju za ruku. Clarissa si však taká istá nebola. Muselo predsa jestvovať niečo, prečo si to dievča vybralo práve ju. Niečo, prečo si ju vybral Rafe. V Rafovi rozhodne nič náhodné nebolo.

Boleli ju oči, pevne ich zavrela. Plecia mala stuhnuté. Priamo pred ňou sedel protivne vysoký chlap, určite mal nad stoosemdesiatpäť centimetrov. Musela sa poriadne natiahnuť, aby videla cez jeho vystrihanú hlavu a mohla sledovať pána Mordena. Po siedmich týždňoch bude potrebovať chiropraktika.

Postavil sa a nepatrne kývol, dával jej prednosť, čakal, že z pojednávacej miestnosti vyjde pred ním. Osobitne ju zaujal jeho postoj: vystretý, ruky a nohy v dokonalej súhre, váha pevne prenesená na nohy, ruky zložené na hrudi. V živote nevidela nikoho takého vystretého, a zároveň uvoľneného.

V pojednávacej miestnosti museli byť akékoľvek prejavy vďaky iba veľmi strohé, no aj v týchto podmienkach bolo dôležité pridŕžať sa drobných zásad slušnosti. Predstúpila pred neho, opätovala kývnutie, takmer nebadane sa usmiala; jeho dobré spôsoby ocenila rovnakou mincou.

Utorok 3. februára, 18.00

Dlho to nefunguje. Ako inak. Za malý zázrak však považujem aj to, že moja lož o údajnej chorobe mi prinesie aspoň jeden deň bez tvojho drobnohľadu. Tých tridsaťštyri hodín znamená rekord posledných týždňov.

Ty to zrejme považuješ za ľúbostný list. Podľa mňa je choromyseľný. Nech je to čokoľvek, nenápadnú hnedú obálku úhľadne vyloží na poličku vždy ostražitá pani Nortonová.

Nijaký muž ti nedá to čo ja. Nikto ťa nebude ľúbiť ako ja.

Aspoň raz by si mohol mať pravdu.

Streda

Streda 4. februára, 8.00

„Už sa cítiš lepšie, Clarissa?“

Streda 4. januára, 20.00