Start

Lisa Kleypas

COLD-HEARTED RAKE

Copyright © 2015 by Lisa Kleypas

Translation © 2017 by Lucia Lukáčová

Cover art © 2017 by Alan Ayers

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu Cold-Hearted Rake

(Avon Books, an Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York 2015) preložila Lucia Lukáčová.

Redigovala Hana Brunovská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1032. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5252-3

Venujem úžasnej a talentovanej redaktorke

Carrie Feronovej.

Tebe vďačím za splnenie svojich snov.

S láskou L. K.

Kapitola 1

Hampshire,

Anglicko august 1875

„Len diabol vie, prečo si mám zničiť život!“ vyštekol Devon Ravenel. „A to iba preto, lebo nenávidený bratranec spadol z koňa.“

„Nazývajme veci pravými menami. Theo nespadol,“ opravil ho mladší brat Weston. „Zhodil ho kôň.“

„To úbohé zviera ho očividne nemohlo strpieť. Presne ako ja.“ Devon nervózne pochodoval po prijímacej miestnosti.

„Ak by si pri páde nezlomil väz, s radosťou by som mu ho sám dogniavil.“

West si ho pobavene premeral. „Nechápem, ako sa môžeš sťažovať. Veď si práve zdedil titul a s ním statok v Hampshire, pozemky v Norfolku, dom v Londýne...“

„Zverený majetok. Prepáč, že neskáčem od radosti... Pôdu ani nehnuteľnosti nevlastním, preto ich nepredám.“

„Možno by sa zverenstvo dalo zrušiť. Záleží, ako bolo dohodnuté. Všetkého by si sa potom zbavil a celá záležitosť by sa uzavrela.“

„Daj Bože.“ Devon zaletel pohľadom k plesnivému rohu miestnosti a znechutene odvrátil tvár. „Nikto so zdravým rozumom nemôže očakávať, že sa sem nasťahujem. Veď je to ruina!“

Prvý raz v živote sa bratia ocitli na panstve Eversby, rodinnej usadlosti, ktorú postavili ich predkovia na mieste kláštornej budovy a kostola. Devonovi pripadol majetok krátko po bratrancovej smrti. Tri mesiace sa odhodlával uzrieť dedičstvo, s ktorým súvisela kopa starostí. Už dlhšie však nemohol pred nimi zatvárať oči.

Zatiaľ si prezrel len prijímaciu miestnosť a vstupnú halu – časti sídla, z ktorých by mali byť návštevníci najväčšmi unesení. Koberce boli zošliapané, nábytok obitý, steny fľakaté a popraskané. Nič nenasvedčovalo, že by bol zvyšok sídla v lepšom stave.

„Treba to opraviť,“ pripustil West.

„Treba to zrovnať so zemou!“

„Až také zlé to nie je...“ chlácholil ho West, keď odrazu vykríkol. Preboril sa pod ním koberec. Odskočil nabok a neveriaco hľadel na jamu pred sebou. „Dočerta, a to je čo?!“

Devon sa zohol a nadvihol roh koberca. Odkryl prehnitú podlahu. Pokrútil hlavou a koberec pustil. Pristúpil k vitráži. Olovené pásky spájajúce jednotlivé okenné tabule v tvare kosoštvorca sa rozpadávali. Pánty a kovanie rozožrala hrdza.

„Prečo to niekto neopraví?“ nechápal West.

„Očividne preto, lebo by chcel za to peniaze.“

„Ako to? Panstvo má rozlohu osemtisíc hektárov! Čo nájomcovia a každoročná úroda?“

„Farmárčenie už nevynáša.“

„V Hampshire?“

Devon sa na brata zamračil a znova sa otočil k oknu.

„Kdekoľvek.“

Vonku sa všetko zelenalo. Ako na vidieku. Pozemkom sa tiahol precízne zastrihnutý živý plot v kvete. No kdesi za malebnými zhlukmi chalúpok so slamenými strechami, ďaleko za úrodnými lánmi a starobylými lesmi, sa kládli tisíce kilometrov koľajníc. Mali čeliť náporu lokomotív a vozňov. Rýchlejšie než huby po daždi rástli v celom Anglicku nové fabriky a továrenské mestá. Na svoju veľkú smolu zdedil Devon titul práve v období, keď priemyselná vlna nekompromisne hubila aristokratické tradície a spôsob života vyvolených.

„A to vieš odkiaľ?“ čudoval sa brat.

„West, veď si to čvirikajú aj vrabce na streche! Cena obilia prudko klesla. Kedy si naposledy držal v rukách noviny? V klube a v hostincoch sa o ničom inom nehovorí.“

„Tej téme som nevenoval pozornosť,“ znela Westova tvrdohlavá odpoveď. Sťažka klesol na stoličku a trel si spánky. „Nepáči sa mi to. Predsa sme sa dohodli, že nič nebudeme brať vážne!“

„Viem, no smrť a chudoba majú vzácny dar vziať človeku úsmev z tváre.“ Devon sa oprel čelom o okennú tabuľu.

„Zbožňujem pohodlný život... predstavu, že nemusím pohnúť ani prstom,“ namrzene sa žaloval. „No teraz nesiem bremeno zodpovednosti,“ vyslovil, akoby bral Božie meno nadarmo.

„Poradím ti, ako sa ho striasť.“ West zalovil v kabáte a z vnútorného vrecka vytiahol striebornú čutoru. Odzátkoval ju a poriadne si logol.

Devon spýtavo zdvihol obočie. „Nie je na to trochu zavčasu? Pri obede sa ti bude pliesť jazyk.“

„Nie, ak začnem už teraz.“ West si znovu odpil. Neviazanosť dobehla mladšieho brata, ustarane si pomyslel Devon. West bol vysoký a pekný muž. Mal dvadsaťštyri rokov a bol veľmi bystrý. Rozum však zámerne používal len zriedka. Za posledný rok sa mu intenzívne pitie nepekne vpísalo do tváre. Očerveneli mu líca, vystúpil podbradok, vylialo sa brucho. Hoci sa Devon zaviazal, že sa bratovi nebude miešať do ľúbostných dobrodružstiev, premýšľal, či by si s ním nemal vážne pohovoriť o jeho nasávaní. Nechcená rada by však mladšieho brata dozaista rozčúlila.

West strčil čutoru naspäť do vrecka kabáta. Zopol dlane a ponad končeky prstov hľadel na Devona. „Musíš sa dostať k peniazom a splodiť potomka. Oboje vyrieši bohatá manželka.“

Devon zbledol. „Dobre vieš, že sa nikdy neožením.“ Poznal svoje hranice, na manželstvo a rodičovstvo nebol predurčený. Pri predstave, že by sa zopakovala paródia jeho detstva, v ktorej by hral hlavnú rolu bezcitného rodiča, sa mu zježili chlpy na tele. „Po mojej smrti si ďalší na rade,“ poznamenal.

„Naozaj si myslíš, že ťa prežijem?“ zasmial sa West. „So všetkými neresťami?“

„Mám ich práve toľko.“

„Áno, ale ja som oveľa zanietenejší, pokiaľ ide o tie moje.“ Devon sa zaškľabil.

Kto by predpokladal, že zo široko rozvetveného rodu Ravenelovcov budú oni dvaja poslední v celej línii? Ich pokolenie sa tiahlo už od čias dobytia Anglicka Normanďanmi. Žiaľ, Ravenelovci boli odjakživa priveľmi temperamentní a horliví. Nikdy neodolali pokušeniu, páchali jeden hriech za druhým, pohŕdali každou cnosťou. To spôsobilo, že zomierali skôr, než sa stihli rozmnožiť. Z celého rodu zostali už len dvaja.

Hoci sa Devon a West narodili do nóbl rodiny, nikdy sa nezžili so šľachtou. Aristokracia mala svoj vlastný svet. Do jej najvyšších vrstiev neprenikla ani jej vlastná krv, pokiaľ sa netešila dôležitosti. V zložitých pravidlách a rituáloch, ktorými sa šľachta vyčlenila od bežných smrteľníkov, sa Devon vyznal len okrajovo. S istotou však vedel, že panstvo Eversby nie je nijaká výhra, lež pasca. Už ďalej nebolo schopné uživiť sa. Pripraví ho o skromný ročný výnos zo správy majetku, zrazí ho na kolená a potom potopí aj mladšieho brata.

„Nechajme Ravenelovcov zmiznúť zo sveta,“ navrhol Devon. „Sme zloduchovia a vždy sme takí boli. Koho už bude trápiť, či náš rod vyhynie?“

„Služobníctvo a nájomcovia by mohli namietať proti strate zárobku a strechy nad hlavou,“ vecne poznamenal West.

„Všetci do jedného sa môžu obesiť! Poviem ti, čo urobím. Najskôr si zbalia kufre vdova po Theovi a jeho sestry. Nie je z nich nijaký osoh.“

„Devon...“ znepokojene ho oslovil brat.

„A potom nájdem spôsob, ako sa zbavím zverenstva. Panstvo rozdelím a rozpredám. A keď to nepôjde, vyrabujem z domu všetky cennosti a sídlo zrovnám so zemou. Aspoň niečo zarobím na kameni.“

„Devon!“ West ukázal na dvere. Na prahu stála drobná štíhla žena v smútočných šatách.

Manželka zosnulého Thea. Bola dcérou lorda Carberyho, írskeho šľachtica, ktorému patril žrebčín v Glengarrife. S Theom boli zosobášení krátke tri dni, keď prišiel o život. Ešte neutíchli ani svadobné zvony a nasledovala krutá rana osudu. K nešťastiu došlo pred troma mesiacmi. Devonovi zišlo na um, že ako jeden z posledných žijúcich členov vymierajúcej dynastie by jej mal listom vyjadriť úprimnú sústrasť. No tú myšlienku nikdy neuskutočnil. Zostala mu v hlave ako zrnko prachu na fazónke kabáta.

Možno by jej kondolenciu zaslal, keby nebolo nevraživosti, ktorú cítil k jej zosnulému manželovi. Život sa k Theovi zachoval v mnohom veľmi štedro. Obdaril ho bohatstvom, mocou a krásou. No Theo si nič z toho nevážil. Správal sa povýšenecky, bol bitkár a tyran. Kiežby bol Devon k jeho urážkam a provokáciám väčšmi nevšímavý! No len čo sa ocitli s Theom spolu, hneď si skočili do vlasov. Klamal by, keby tvrdil, že bratrancovu smrť oplakal. Neľutoval, že ho už neuvidí.

Theova manželka súcit nepotrebovala. Bola mladá a bezdetná. Navyše jej pripadlo vdovské veno, a tak sa mohla poľahky opäť vydať. O jej kráse kolovali chýry, no hustý čierny závoj ju zahalil do oparu temnoty. Jedna vec však bola nad slnko jasnejšia: po tom, čo si práve vypočula, jej Devon nebude stáť ani za pohľad. Bolo mu to jedno.

Obaja sa uklonili. Vdova im poklonu apaticky odplatila.

„Vitajte, môj pane. Vítam vás, pán Ravenel. Zoznam vybavenia domácnosti vám poskytnem čo najskôr, aby ste rabovali organizovane.“ Hlas mala zvučný. Z ostrých slabík sršala nenávisť.

Devon zbystril, keď k nim podišla. Na jeho vkus bola príliš vychudnutá – prútik pod vrstvami smútočných šiat. Ale jej póza a vedomé pohyby boli strhujúce. Navonok pôsobila pokojne, no predsa len vyžarovala jemnú rozkolísanosť.

„Prijmite úprimnú sústrasť nad stratou vášho manžela,“ vyslovil Devon.

„Ja vám zase blahoželám k zisku.“

Devon sa zamračil. „Ubezpečujem vás, že po titule vášho manžela som nikdy nebažil.“

„To môžem potvrdiť,“ zapojil sa do rozhovoru West. „Lamentoval nad tým celou cestou z Londýna.“

Devon prebodol brata pohľadom.

„Komorník Sims vás prevedie po dome a ukáže vám okolie,“ oznámila im vdova. „Keďže zo mňa nie je nijaký osoh, ako ste poznamenali, vrátim sa do svojej izby a začnem sa baliť.“

„Lady Trenearová,“ úsečne ju oslovil Devon, „zrejme sme nezačali najpriateľskejšie. Ospravedlňujem sa, ak som sa vás dotkol.“

„Nemusíte sa ospravedlňovať, môj pane. Nič iné ako urážky som od vás ani nečakala.“ Prv než mohol Devon niečo namietať, znovu sa ujala slova. „Smiem sa vás spýtať, ako dlho hodláte pobudnúť na panstve Eversby?“

„Predpokladám, že dve noci. Pri večeri by sme mohli prebrať...“

„Obávam sa, že ani ja, ani moje švagriné s vami nezasadneme za jeden stôl. Pre smútok večeriame osamote.“

„Grófka...“

Nevšímala si ho a bez slova sa zvrtla na odchod. Ani sa neuklonila.

Devon stál ako obarený a nenávistne na ňu hľadel. Kypel v ňom jed. Toto si k nemu ešte žiadna žena nedovolila! Len tak-tak sa ovládol, aby nevybuchol. Ako ho môže viniť zo situácie, v ktorej sám nemá na výber?

„Čím som si to zaslúžil?“ nechápal.

West skrútil ústa do grimasy. „Žeby rozhodnutím vysťahovať ju a dom zrovnať so zemou?“

„Ospravedlnil som sa jej!“

„Ženám sa nikdy neospravedlňuj. Len tým zdôrazníš, že si sa mýlil, a ich to väčšmi naštartuje.“

Nech sa tu prepadne na mieste, keby jej mal také správanie tolerovať! Namiesto toho, aby mu ponúkla pomoc, ukazuje naňho prstom! Smútok-nesmútok, vdova dostane príučku!

„Musím sa s ňou pozhovárať,“ vyštekol Devon.

West si vyložil nohy na čalúnenú pohovku, natiahol sa a pod hlavu si dal vankúš. „Zobuď ma, keď skončíte.“

Devon vybehol z miestnosti a rezko naťahoval krok vdove v pätách. Zahliadol ju na konci chodby. Šaty a závoj sa jej vlnili, ako sa náhlila plnou parou vpred. Pripomínala pirátsku loď.

„Počkajte,“ zvolal na ňu. „Nemyslel som to tak.“

„Ale áno.“ Zastala a prudko sa otočila. „Zaumienili ste si zničiť panstvo a odkaz svojich predkov! A to len preto, že ste bezohľadný sebec!“

Zastal pri nej, ruky zovreté v päsť. „Pochopte,“ odmerane hlesol, „dosiaľ som spravoval len apartmán s terasou a porúčal gazdinej, komorníkovi a jednému koňovi. A teraz sa odo mňa očakáva, že sa postarám o zdevastované panstvo s viac než dvoma stovkami nájomných fariem. Domnievam sa, že si to zasluhuje prinajmenšom zamyslenie. Ak nie rovno pochopenie.“

„Chudáčik! Aké to len musí byť pre vás úmorné, aké nepríjemné myslieť na niekoho iného než na seba!“ Vyštekla, čo mala na jazyku, a zvrtla sa na odchod. Pri klenutom výklenku v stene, do ktorého sa umiestňujú sochy alebo iné umelecké diela, nečakane zastala.

Devon ju mal v hrsti. Natiahol ruky a zahatal jej cestu. Počul, ako lapá dych. Hoci na to nebol veľmi pyšný, cítil zadosťučinenie, že ju vykoľajil.

„Pustite ma,“ zasipela.

Stál ako prikovaný a nepúšťal ju zo zajatia. „Najskôr mi prezraďte svoje meno.“

„Načo? Nikdy by som nedovolila, aby ste ma oslovovali krstným menom.“

Namrzene si ju premeral. „Napadlo vám, že vzájomná spolupráca by nám osožila viac než nevraživosť?“

„Práve som prišla o manžela a domov. Čo presne by som podľa vás mohla získať, môj pane?“

„Na vašom mieste by som to zistil, prv než zo mňa urobíte nepriateľa.“

„Nepriateľom ste boli skôr, než ste sem vkročili.“

Devon sa pristihol, že sa usiluje dovidieť jej pod závoj.

„Nemôžete si dať tú príšernú vec dolu?“ podráždene vyštekol. „Akoby som sa rozprával s tienidlom na lampu.“

„Je to smútočný závoj a v prítomnosti návštev si ho nesmiem sňať z hlavy.“

„Nie som návšteva, som váš bratranec.“

„Bez pokrvného puta.“

Skúmavo na ňu hľadel. Hnev z neho pomaly vyprchával. Bola drobná, krehká a vrtká ako jašterica. Zjemnil tón hlasu.

„No tak, nebuďte tvrdohlavá. Predo mnou sa nemusíte zahaľovať závojom, teda pokiaľ nemienite skutočne nariekať. To by som vás musel požiadať, aby ste si ho opäť nasadili. Pohľad na plačúcu ženu neznesiem.“

„Lebo v hĺbke duše ste dobrák od kosti?“ podpichla ho.

Zasiahla ho dávna spomienka. Pred rokmi ju zatlačil do úzadia a zakázal si na ňu myslieť. Chcel sa jej striasť, no myseľ sa jej držala ako kliešť. Mohol mať päť či šesť rokov. Sedel pri dverách maminho šatníka. Vystrašili ho vzlyky, ktoré sa spoza nich ozývali. Netušil, čo mamu rozplakalo. Nepochybne išlo o ľúbostnú avantúru so smutným koncom, akých nebolo málo. Mama bola vychýrená krásavica, ktorá sa počas jedinej noci dokázala bláznivo zamilovať a zo zaľúbenia zaraz vytriezvieť. Otca jej rozmary vyčerpávali. Ovládaný vlastnými démonmi, doma sa často neukazoval. Devon si spomenul, ako ho mamino nariekanie priam dusilo. Bol bezradný, nevedel, ako sa k nej dostať. Popod dvere jej strkal vreckovky, prosil ju, aby otvorila, a dookola sa spytoval, čo sa stalo. „Devon, je to od teba milé,“ jachtala pomedzi vzlyky. „Všetci chlapčekovia sú roztomilí, ale potom z nich vyrastú sebci a tyrani. Prichádzate na svet, aby ste ženám zlomili srdce.“ „Mamička, nie som taký,“ vystrašene zvolal. „Sľubujem, že to nikdy neurobím.“ Začul smiech cez slzy, akoby povedal niečo bláznivé. „Ale urobíš, miláčik. Ani prstom pre to nepohneš.“

Tá scéna sa mu zapísala do pamäti najjasnejšie. Zopakovala sa ešte niekoľkokrát, pri iných príležitostiach. Ako sa neskôr potvrdilo, matka sa nemýlila. Často mu kládli za vinu, že ráňa ženské srdcia. Vopred však jasne varoval, že nemá v úmysle skončiť v chomúte. Ak sa aj zamiloval, sobáš žiadnej žene nesľúbil. Nemal na to najmenší dôvod, najmä ak každý jeden sľub možno porušiť. Sám zažil bolesť, akú vie spôsobiť láska. Netúžil privodiť ju druhým.

Pozornosť upriamil na ženu pred sebou. „Nie, nie som dobrák od kosti,“ odpovedal jej na otázku. „Domnievam sa, že ženské slzy sú nástrojom manipulácie. A čo je najhoršie, sú priam odporné.“

„Ste najhnusnejší chlap, akého som kedy poznala,“ presvedčivo mu šplechla do tváre.

Devona rozosmialo, ako precízne vyberala slová a vyslovovala ich. „Koľko mužov ste dosiaľ poznali?“

„Dosť na to, aby som na prvý pohľad vedela, že mám tú česť s darebákom.“

„Obávam sa, že cez závoj toho veľa nevidíte.“ Vystrel ruku a prstom nadvihol okraj čiernej čipky. „Neverím, že je vám v tom príjemne.“

„Predstavte si, že je.“

„Lebo pod závojom ukrývate slzy,“ usúdil.

„Nikdy neplačem.“

Devon sa zháčil. Počul dobre? „Chcete povedať, že vás nerozplakala ani manželova smrť?“

„Nie, ani vtedy som neplakala.“

Čo je to za ženu, ktorá čosi také vôbec vysloví, bárs aj neklame? Devon držal okraj závoja a pomaly ho dvíhal hore.

„Vydržte.“ Nazberanú smútočnú látku prehodil cez čelenku, ktorá ju na hlave pridŕžala. „Nie, neodťahujte sa. Postavíme sa oproti sebe tvárou v tvár a pokúsime sa konverzovať na úrovni. Bože dobrý, veď toto by dalo do pohybu aj obchodnú loď...“

Devon sa zasekol, keď jej odhalil tvár. Nevedel odtrhnúť pohľad od jej jantárových očí. Vo vonkajších kútikoch sa zužovali ako oči mačky. Na okamih sa mu zastavil dych aj rozum. Nasával ju všetkými zmyslami. Čosi také nezvyčajné dosiaľ ešte nevidel.

Bola mladšia, než čakal. Mala nádhernú pleť a ťažké gaštanové vlasy. Ako ich sponky udržali vypnuté? Široké lícne kosti a úzka brada tvorili dokonalý trojuholník. Črtami sa výrazne ponášala na mačku. Plné pery tuho stískala, no stále pôsobili mäkko. Nezosobňovala konvenčnú krásu. Bola však natoľko jedinečná, že sa otázka krásy stávala úplne nepodstatnou.

Smútočné šaty ju obťahovali od krku po bedrá, odkiaľ sa rozširovali v zložitom plisovaní. Dômyselné stehy, výstuha, kostice či volány ukrývali postavu, ktorú si oko muža mohlo len domyslieť. Dokonca aj ruky a zápästia zahaľovali rukavičky. Odhliadnuc od tváre, jediné obnažené miesto na jej tele sa nachádzalo na krku, vpredu rozstrihnutého vysokého goliera. Jemne prehltla. Pokožka hrdla pôsobila zraniteľne. Intímne miesto, na ktorom pod dotykom pier cítiť pulz.

Začal by práve tam. Bozkával by jej krk a vyzliekal ju ako dômyselne zabalený darček, až kým by nelapala dych a nezvíjala sa pod ním od rozkoše. Ak by to bola iná žena a ocitli by sa spolu za iných okolností, zviedol by ju priamo na mieste. Stál nad ňou, akoby bola ryba na suchu. S námahou sa prehŕňal v rozpálenej mysli, aby nadhodil niečo konvenčné, čo má hlavu a pätu.

Prekvapilo ho, že vdova prerušila mlčanie prvá. „Volám sa Kathleen.“

Meno írskeho pôvodu. „Ako to, že nerozprávate s prízvukom?“

„Vyrastala som v Anglicku, u rodinných priateľov v Leominsteri.“

„A to už prečo?“

Medzi obočím sa jej zjavila vráska. „Rodičia mali veľa práce s koňmi. Niekoľko mesiacov do roka trávili v Egypte, kde kupovali arabské plnokrvníky pre svoj chov. Bola som im... na príťaž. Ich priatelia lord a lady Berwickovci sa ponúkli, že sa ma ujmú a vychovajú spolu s ich dvoma dcérami.“

„Bývajú vaši rodičia stále v Írsku?“

„Matka už nežije, no otec je stále tam.“ Mala neprítomný pohľad, očividne sa zatúlala v myšlienkach. „Poslal mi Asada ako svadobný dar.“

„Asada?“ spýtavo zopakoval Devon.

Opäť naňho upriamila pohľad. Niečo ju vyviedlo z miery. Od krku až ku korienkom vlasov ju zaliala červeň.

Vtom Devona osvietilo. „Kôň, čo zhodil Thea,“ potichu vyslovil.

„Asad za to nemôže. Bol zle vycvičený. Otec ho kúpil naspäť od človeka, ktorému ho pôvodne predal.“

„Prečo by vám daroval koňa, s ktorým sú problémy?“

„Lordovi Berwickovi som často pomáhala s výcvikom žriebät.“

Devon si ju skepticky premeral od hlavy po päty. „Aj vrabec je väčší než vy.“

„Arabského plnokrvníka neskrotíte silou. Je to citlivé plemeno. Vyžaduje pochopenie a um.“

Oboje Theovi chýbalo. Ako len mohol byť taký hlúpy, že riskoval život a súčasne aj život vzácneho zvieraťa?

„Chcel si len vyhodiť z kopýtka?“ neodolal a spýtal sa.

„Alebo sa chcel predviesť?“

V očiach sa jej zablyskla ľahostajnosť, ktorá však rýchlo vymizla. „Konal v hneve. Nič by ho neodradilo.“

Ravenelovci boli už raz takí.

Ak si ktosi dovolil Theovi odporovať alebo niečo mu odmietnuť, stal sa svedkom výbuchu zlosti. Možno sa Kathleen nazdávala, že ho zvládne alebo že časom sám skrotne. Nemohla tušiť, že hnev Ravenelovcom zatemňuje všetky zmysly a oberá ich o pud sebazáchovy. Kiežby sa nad to Devon povzniesol, no sám bol v minulosti niekoľkokrát obeťou vlastného amoku. Zúrivosť ho požierala zaživa. Ten pocit bol slastný, kým nemusel niesť následky svojho konania.

Kathleen si preložila ruky na prsiach a dlaňami v rukavičkách si tuho obopla lakte. „Niektorí ľudia vraveli, že som po nešťastí mala dať Asada usmrtiť. Bolo by kruté a nespravodlivé trestať ho za niečo, čo nebola jeho chyba.“

„Uvažovali ste o predaji?“

„Nezamýšľala som sa nad tým. Ak by som ho však predala, najskôr by som ho chcela prevychovať.“

Devonovi sa zdalo zvrátené, že sa chce Kathleen vystaviť nebezpečnému zvieraťu, ktoré znieslo zo sveta jej manžela, hoci neúmyselne. Navyše, aká je pravdepodobnosť, že na panstve Eversby zostane tak dlho, aby u plnokrvníka dosiahla pokrok?

Teraz však nebola vhodná chvíľa začínať túto tému.

„Rád by som sa poobzeral po okolí,“ nadhodil Devon.

„Pridáte sa?“

Jeho návrh ju očividne vykoľajil. Ustúpila o krok dozadu.

„Dohodnem sa s hlavným záhradníkom, on vás prevedie.“

„Radšej by som išiel s vami.“ Odmlčal sa, potom zámerne nadhodil: „Teda ak sa ma nebojíte.“

Zamračila sa. „Isteže nie.“

„Tak prečo sa nepridáte?“

Vystrel k nej ruku. Nevšímala si ju. Ostražito sa naňho dívala. „Zavoláme aj vášho brata?“

Devon pokrútil hlavou. „Išiel si zdriemnuť.“

„Cez deň? Cíti sa zle?“

„Nie, len žije životom kocúra. Dlhé hodiny leňošenia sa striedajú s krátkymi okamihmi skrášľovania zovňajšku.“

Kútiky úst sa jej prehĺbili do zdráhavého úsmevu. „Tak dobre, poďme,“ hlesla. Prešmykla sa popri ňom a rýchlym krokom sa vydala chodbou. Neváhal a vykročil za ňou.

Kapitola 2

Stačilo jej pobudnúť v prítomnosti Devona Ravenela len niekoľko minút a hneď vedela, koľko bije. Všetky klebety, ktoré sa o ňom šírili, boli pravdivé. Bol to sebecký darebák.

Odpudivý, neotesaný zhýralec. Stratená existencia.

Bol pekný, to sa mu nedalo uprieť. Hoci inak než Theo, ktorému Boh nadelil jemné črty a zlatú hrivu boha Apolóna. Devon Ravenel bol počerný, čo mu pridávalo na nebojácnosti a nemravnosti. Opovrhovanie hodnotami sa odrazilo na jeho výzore. Odzrkadľoval dvadsaťosem rokov intenzívneho života. Vždy ju trochu vydesilo, keď sa mu pozrela do očí. Mali farbu ľadového oceána a modročiernych irisov. Tvár mal čerstvo oholenú, no ani najostrejšia britva úplne nepremohla črtajúce sa nové strnisko na brade.

Zosobňoval typ mužov, pred akými ju lady Berwicková vystríhala. „Muži vám budú dávať rôzne návrhy, moja drahá. Budú to muži bez zábran, ktorí zapoja šarm, lži a zručnosti zvodcov, aby pre svoje vlastné skazené uspokojenie obrali mladú ženu o poctivosť. Ak sa ocitnete v spoločnosti takého nemravníka, bez váhania berte nohy na plecia.“

„Ale ako mám vedieť, že je nemravník?“ zisťovala Kathleen.

„Oči sa mu zlovestne ligocú. Pôsobí očarujúco. V jeho prítomnosti pocítite odporné vzrušenie. Jeho telesná schránka ukrýva čosi, čo moja matka nazývala prejavmi zvieracích pudov. Rozumiete, Kathleen?“ „Hádam áno,“ odvetila, no v tom čase nemala ani poňatia, o čom lady Berwicková hovorí.

Teraz jej rozumela priam dokonale. Z muža, ktorý vedľa nej kráčal, zvieracie pudy priam sršali.

„Podľa toho, čo som dosiaľ videl,“ poznamenal Devon, „bolo by najrozumnejšie tú prehnitú barabizňu podpáliť a na opravu zabudnúť.“

Kathleen vypleštila oči. „Panstvo Eversby má historickú hodnotu! Stojí už štyristo rokov.“

„Stavil by som sa, že aj kanalizácia je pôvodná.“

„Postačuje,“ hájila sa.

Spýtavo zdvihol obočie. „Chcete povedať, že sa tu osprchujem?“

S odpoveďou sa neponáhľala. „Neosprchujete.“

„Takže kúpeľ? Výborne. Do akej modernej nádoby sa dnes večer ponorím? Do hrdzavého vedra?“

Kathleen rozťahovalo kútiky úst do úsmevu. Ovládla sa a s plnou vážnosťou vyriekla: „Do prenosnej cínovej vane.“

„V žiadnej kúpeľni nie je liatinová vaňa?“

„Obávam sa, že v dome kúpeľňu nenájdete. Vaňu vám prinesú do izby. Keď sa okúpete, zase ju odnesú.“

„Je vôbec niekde zavedená tečúca voda?“

„V kuchyni a v koniarni.“

„Ale toalety sa v dome, samozrejme, nachádzajú...“

Fľochla naňho. Ako sa vôbec opovažuje zvrtnúť rozhovor na takú chúlostivú tému!

„Ak neohŕňate nos nad koňmi,“ poznamenal, „ktoré svoje telesné prejavy nijako neskrývajú, potom by ste sa nemali zdráhať odpovedať mi na otázku, koľko toaliet je v dome.“

Celá očervenela. „Žiadna. V noci nočník v izbe a cez deň latrína,“ zdráhavo vyriekla.

Neveriaco na ňu pozrel. Pri tej predstave sa cítil dotknuto.

„Žiadna? Boli časy, keď Eversby prosperovalo ako žiadne iné panstvo v krajine. Dopekla, ako to, že sa do domu nikdy nezaviedla kanalizácia?“

„Theo vravel, že otec na to nevidel dôvod, keď mali také početné služobníctvo.“

„Pochopiteľne. Všetci sluhovia istotne dychtili po tom, aby mohli behať hore-dolu po schodoch s ťažkými vedrami vody. O nočníkoch ani nehovorím. Aké len má služobníctvo šťastie, že ich dosiaľ nikto nepripravil o toľké potešenie!“

„Nemusíte byť uštipačný,“ zahriakla ho. „Ja som o tom nerozhodla.“

Kráčali po kľukatom chodníku lemovanom tismi a malebnými hruškami. Devonovi sa na čele usadili chmáry.

Theo sa o ňom a jeho mladšom bratovi vyjadroval ako o dvojici lotrov. „Slušnej spoločnosti sa vyhýbajú a ťahá ich to k ľuďom nízkych mravov,“ vravieval. „V hostincoch a nevestincoch v East Ende sú ako doma. Peniaze na ich vzdelanie vyleteli komínom. Weston prerušil štúdium na Oxfordskej univerzite, lebo bez Devona ho to tam nebavilo.“ Hoci Theo nemal v láske ani jedného z dvojice bratrancov, Kathleen vytušila, že najmä na Devona mal ťažké srdce.

Aká zvláštna hra osudu, že panstvo Eversby pripadlo práve jemu!

„Prečo ste sa vydali za Thea?“ Devonova otázka ňou otriasla. „Bol to sobáš z lásky?“

Zamračila sa. „Ocenila by som, keby sa náš rozhovor neodkláňal od bežnej spoločenskej konverzácie.“

„Bežná spoločenská konverzácia ma na smrť nudí.“

„Od človeka vášho postavenia sa očakáva, že ju bude mať v malíčku.“

„Ako Theo?“ nevyberane ju podpichol.

„Áno.“

Devon sa zachechtal. „Nikdy som nezažil, že by tú zručnosť predviedol. Asi som sa väčšmi sústredil na jeho päste, aby mi jednu nevrazil.“

„Úplne postačí, keď poviete, že ste sa jeden pred druhým nepredviedli v najlepšom svetle.“

„Mýlite sa. V pokleskoch sme sa podobali ako vajce vajcu. No očividne neoplývam ani jednou jeho cnosťou,“ posmešne zdôraznil.

Kathleen zmĺkla. Pohľad uprela na bohaté biele hortenzie, muškáty a červené penstemony na vysokých stonkách. Pred sobášom s Theom sa nazdávala, že o jeho tienistých stránkach a kladoch vie všetko. Počas šesťmesačného dvorenia a zásnub navštevovali bály a večierky, jazdili na koňoch či v koči. Theo bol očarujúci. Priatelia síce Kathleen vystríhali pred neslávnymi ravenelovskými výbuchmi hnevu, no bola príliš zaslepená, aby ich radám načúvala. Poznaniu Theovej skutočnej povahy bránili aj úskalia dvorenia. Všetky návštevy sa konali pod dohľadom gardedámy a spoločné výlety boli obmedzené. Kathleen neskoro zistila, že pravú tvár druhého človek spozná, až keď s ním žije.

„Povedzte mi niečo o Theových sestrách,“ vyzval ju Devon. „Ak si dobre spomínam, sú tri. Všetky slobodné?“

„Áno, môj pane.“

Najstaršia zo sestier Ravenelových sa volala Helen a mala dvadsaťjeden rokov. Dvojčatá Cassandra a Pandora boli o dva roky mladšie. Ani Theo, ani ich otec na ne vo svojich posledných vôľach nemysleli. Mladá žena s modrou krvou bez vena len tak ľahko vhodného ctiteľa neprivábi. A novému grófovi nevyplývali žiadne zákonné povinnosti, aby mladé ženy zabezpečil.

„Boli už dievčatá v spoločnosti?“ zaujímal sa.

Kathleen pokrútila hlavou. „Takmer už štyri roky v kuse držia smútok. Najskôr odišla na večnosť ich matka, potom nasledoval gróf. Toho roku ich čakala prvá sezóna, ale teraz...“ Hlas sa jej zlomil.

Devon zastal pri kvetinovom záhone. Kathleen poslušne čakala vedľa neho. „Tri mladé dámy bez príjmu a bez vena,“ poznamenal. „Nie sú predurčené na prácu a za bežného smrteľníka sa vydať nemôžu. A po rokoch strávených na vidieku sú zrejme aj poriadne natvrdnuté.“

„Nie sú natvrdnuté! Práve naopak...“ Jej slová prerušilo jačanie.

„Rata! Napadli ma krvilačné beštie! Zmilujte sa nado mnou, zdivení bastardi!“ Bol to mladistvý ženský hlas, ktorý presvedčivo volal o pomoc.

Devon sa bez váhania vyrútil vpred. Bežal po chodníku až k otvorenej bráne. Za kamenným múrom sa rozprestierala záhrada. Na trávniku lemovanom kvetmi sa váľalo dievča v čiernych šatách. Dva čierne kokeršpaniely na ňu neúnavne vyskakovali. Výkriky sa zmenili na šialený smiech. Devon spomalil.

Kathleen ho dobehla. „Dvojčatá... Len sa zabávajú,“ lapala dych.

„Dopekla!“ zanadával Devon popod nos a zastal. Pri nohách sa mu zdvihol kúdol prachu.

„Zmiznite, odporné psy!“ kričala Cassandra v írskom nárečí. Zaháňala sa konárom, akoby šermovala. „Inak vám tie vaše bezcenné kožuchy rozsekám na márne kúsky a hodím vás žralokom!“ Palicu si položila na stehno a z celej sily sa do nej zaprela. Za hlasného praskania sa konár zlomil napoly.

„Žerte, vy hlupáci!“ skríkla na psy a palice zahodila do diaľky.

Kokeršpaniely aportovali s radostným štekotom.

Pandora sa zo zeme zdvihla na lakte. Obnaženou rukou si zaclonila oči a radostne zvolala: „Vitajte, suchozemské krysy!“ Ani jedno z dvojčiat nemalo na hlave klobúk a na rukách rukavičky. Pandore chýbala jedna manžeta a Cassandre visel na šatách franforec volánu.

„Dievčatá, kde máte závoje?“ karhala ich Kathleen.

Pandora si odhrnula z tváre chuchvalce vlasov. „Z môjho som spravila sieť na ryby a v Cassandrinom sme umyli maliny.“

Dvojčatá boli štíhle a vysoké. Strapaté vlasy sa im v slnečnom dni ligotali ako zlato. Zdalo sa logické, že im rodičia vybrali mená podľa gréckych bohýň. Ružové líca a neuhladený výzor pôsobili nadpozemsky a neskrotne, akoby pre ne neplatili nijaké zákony.

Cassandra a Pandora boli príliš dlho izolované od sveta.

Kathleen mrzelo, že lord a lady Trenearovci venovali všetku svoju náklonnosť jedinému synovi Theovi. Jeho narodením sa zabezpečilo pokračovanie rodu a titulu. Dúfali v narodenie druhého dediča. Keď však na svet prišli tri nechcené dcéry, považovali to za prekliatie. A tak sklamaní rodičia poľahky prehliadali tichú a poslušnú Helen. Neskrotné dvojčatá boli ako z divých vajec, preto ich nechali, aby si v živote poradili, ako vedia.

Kathleen pristúpila k Pandore a pomohla jej vstať. Horlivo jej oprašovala lístie a trávu zo šiat. „Drahá, dnes ráno som vám predsa pripomenula, že čakáme návštevu.“ Psie chlpy sa jej však zo šiat nedarilo obrať. „Dúfala som, že sa zamestnáte niečím menej divokým, že si budete napríklad čítať.“

„V knižnici sme už všetko prečítali,“ vykríkla Pandora.

„Každú knihu aspoň trikrát!“

Cassandra sa k nim pripojila. Kokeršpaniely jej skákali okolo nôh. „Vy ste ten gróf?“ spýtala sa Devona.

Zohol sa a privítal sa so psíkmi. Potom sa vystrel a nezaujato sa jej pozrel do tváre. „Áno. Mrzí ma to. Veľmi by som si prial, aby bol váš brat nažive.“

„Chudák Theo,“ bedákala Pandora. „Vo svojich činoch bol prelietavý ako vták. To nemohlo priniesť nič dobré. Všetci sme ho považovali za nepremožiteľného.“

„Aj Theo si to o sebe myslel,“ clivo dodala Cassandra.

„Môj pane,“ prerušila ich Kathleen. „Rada by som vám predstavila lady Cassandru a lady Pandoru.“

Devon si dvojčatá skúmavo premeral. Pripomínali mu neskrotné lesné víly. Cassandra bola o niečo krajšia. Mala plavé vlasy, veľké modré oči a pery v tvare Amorovho luku. Pandora bola o čosi útlejšia. Okolo hranatej tváre sa jej rozlievali čokoládové kadere.

Kokeršpaniely im tancovali pri nohách. „Ešte som vás nikdy nevidela,“ poznamenala Pandora.

„Ale áno,“ opravil ju Devon. „V Norfolku, na rodinnom stretnutí. Boli ste ešte dieťa, nemôžete si to pamätať.“

„Poznali ste sa s Theom?“ vyzvedala Cassandra.

„Trochu.“

„Mali ste ho rád?“ Jej otázka ho prekvapila.

„Obávam sa, že nie,“ pravdivo odvetil. „Veľakrát sme si skočili do vlasov.“

„To predsa chlapci robia,“ usúdila Pandora.

„Len bitkári a hlupáci,“ spresnila Cassandra. Vtom si uvedomila, že nepriamo urazila aj Devona. „Vás sa to netýka, môj pane,“ uprela naňho naivný pohľad.

Uvoľnene roztiahol pery do úsmevu. „Obávam sa, že ten opis ma dostatočne nevystihuje.“

„Ravenelovská povaha,“ prikývla Pandora. „Aj my ju máme,“ teatrálne zašepkala.

„Len naša staršia sestra sa s ňou nenarodila,“ doplnila Cassandra.

„Nič ju nerozhádže,“ podotkla Pandora. „Toľkokrát sme ju chceli nahnevať, ale nepodarilo sa nám to.“

„Môj pane,“ prihovorila sa mu Kathleen, „pozrieme si skleníky?“

„Isteže.“

„Mohli by sme ísť s vami?“ spýtala sa Cassandra. Kathleen pokrútila hlavou. „Nie, drahá. Bude najlepšie, ak sa obe vrátite do domu, prezlečiete sa a upravíte.“

„Rady uvidíme pri večeri niekoho nového,“ natešene vykríkla Pandora. „Najmä človeka, ktorý prišiel z mesta. Musíte nám o Londýne všetko porozprávať!“

Devon sa spýtavo pozrel na Kathleen.

Okamžite uviedla všetko na pravú mieru. „Už som lordovi Trenearovi vysvetlila, že držíme smútok a večerať budeme osamote.“

Zniesla sa na ňu spŕška námietok. „Ale Kathleen, bez návštev je tu nuda.“

„Budeme sa správať slušne, sľubujeme.“

„Sú to predsa naši bratranci!“

„Čo také sa môže stať?“

Kathleen pocítila ľútosť. Vedela, že dievčatá prahnú po všetkom, čo ich môže vytrhnúť z jednotvárnosti. No tentoraz im mal spestriť čas muž, ktorý ich mienil pripraviť o strechu nad hlavou! A jeho brat Weston bol už očividne naplno pohrúžený do hýrenia. Dvojica darebákov predstavovala pre neskúsené dievčatá najnevhodnejšiu spoločnosť, najmä ak sa ani dvojčatá nemohli zaručiť za zdržanlivosť. Z toho nepozeralo nič dobré.

„Obávam sa, že to nepôjde,“ uzavrela prísne Kathleen.

„Pán gróf s bratom vychutnajú večeru v pokoji bez nás.“

„Ale Kathleen,“ nevzdávala sa Cassandra, „tak dlho sme už nezažili žiadne rozptýlenie!“

„Pochopiteľne.“ Zubami-nechtami sa bránila vlne ľútosti.

„V čase smútku musí ísť zábava bokom.“ Dvojčatá stíchli a gánili na ňu.

Napätie zmiernil Devon, keď veselo zvolal: „Smieme opustiť palubu, kapitán?“

„Súhlasím,“ znela nevrlá odpoveď. „Vy a to dievča môžete zostúpiť po lávke.“

Kathleen sa zamračila. „Láskavo ma nenazývaj dievčaťom, Cassandra.“

„Vždy lepšie než podpalubný potkan,“ sucho podotkla Pandora. „Tak by som to povedala ja.“

Kathleen na ňu karhavo pozrela. Potom s Devonom vykročili kamenistým chodníkom. „Nechcete k tomu niečo dodať?“ spýtala sa ho po chvíli.

„Podpalubný potkan ma obral o všetky slová.“

Kathleen roztiahla ústa do žalostného úškľabku. „Priznávam, že je nespravodlivé žiadať od dvoch životaschopných mladých žien, aby sa izolovali od sveta ešte celý ďalší rok, keď už pretrpeli štyri. Neviem, ako ich zvládnuť. Nikto si s nimi nevie dať rady.“

„Nikdy nemali vychovávateľku?“

„Vraj ich mali v živote niekoľko, ale ani jedna pri nich nevydržala dlhšie než niekoľko mesiacov.“

„Je azda ťažké vybrať tú správnu?“

„Vychovávateľky boli na svoju prácu dokonale spôsobilé. Ale naučiť zásadám správania dievčatá, ktoré nemajú záujem osvojiť si ich, je nemožné.“

„A čo lady Helen? Potrebuje tiež prevychovať?“

„Nie, vyťažila maximum zo súkromných hodín a od svojich tútorov. A nemá takú divokú povahu ako jej sestry.“

Prišli k radu štvorkomorových skleníkov, ktoré sa ligotali v žiare neskorého popoludnia. „Ak chcú dievčatá šantiť vonku, namiesto vysedávania medzi štyrmi stenami,“ zhodnotil Devon, „osobne na tom nevidím nič zlé. Aký je dôvod na čierne závesy na oknách? Prečo ich nestrhnete a nevpustíte dnu slnko?“

„Ak by sme čiernu odstránili predčasne, bol by to škandál,“ protestovala Kathleen.

„Aj tu na vidieku?“

„Hampshire je civilizovaný kraj, môj pane.“

„A kto by namietal?“

„Ja. Nemohla by som zneuctiť Theovu pamiatku.“

„Prekristapána, veď sa to nedozvie! Nikomu, ani môjmu zosnulému bratrancovi, neprospieva život v smútku. Nemyslím si, že by to ocenil.“

„Nepoznali ste ho natoľko dobre, aby ste ho mohli súdiť,“ vzpierala sa Kathleen. „Nemôžeme si predsa určovať vlastné pravidlá.“

„A čo ak sa podľa pravidiel nedá žiť stále? Čo ak väčšmi škodia, než pomáhajú?“

„Len preto že vy nemáte pre niečo pochopenie alebo s niečím nesúhlasíte, ešte neznamená, že to treba znevažovať.“

„Máte pravdu. Ale nemôžete poprieť, že niektoré tradície vymysleli idioti.“

„K tomu sa nehodlám vyjadrovať,“ zasyčala Kathleen a pridala do kroku.

„Vezmite si napríklad taký duel,“ poznamenal Devon. Poľahky s ňou držal tempo. „Ľudské obety. Mnohoženstvo. Nepochybne za tou tradíciou smútite.“

„Keby ste mohli, istotne by ste mali aj desať žien!“

„Aj jedna by ma ožobráčila. Ostatných deväť by mi bolo nanič.“

Opovržlivo naňho pozrela. „Môj pane, som vdova. So ženou v mojej situácii treba komunikovať ohľaduplne.“

Zjavne mu to nedošlo.

„O čom sa konverzuje s vdovou?“ spýtal sa akoby nič.

„Treba sa vyhýbať smutným, škandalóznym a priveľmi humorným témam.“

„Potom nebudem mať čo povedať.“

„Vďakabohu,“ hlesla. Devon sa zazubil.

Ruky si strčil do vreciek nohavíc a rozhliadol sa. „Koľko hektárov predstavujú záhrady?“

„Zhruba osem.“

„A skleníky? Čo je v nich?“

„Citrusy, hrozno, broskyne, palmy, papraď a kvetiny... Tu pestujeme orchidey.“ Otvorila dvere na prvom skleníku. Vošli dnu.

Privítala ich opojná vôňa vanilky a citrusových plodov. Theova matka Jane bola vášnivá obdivovateľka exotických kvetín. Pestovala vzácne orchidey zo všetkých kútov sveta. Tropické teploty v skleníkoch celoročne udržiavala vykurovacia miestnosť.

Len čo vstúpili dnu, medzi hriadkami Kathleen zbadala Heleninu štíhlu postavu. Po matkinej smrti prevzala Helen starostlivosť o dvesto črepníkov bromélií. Bolo ťažké vyhovieť nárokom každej rastliny. Len niekoľkí vyvolení záhradníci pomáhali pri ich pestovaní.

Helen si všimla prichádzajúcich návštevníkov. Načiahla sa za závojom, ktorý jej padal na chrbát, a sťahovala si ho na tvár.

„Netráp sa,“ nezaujato ju zastavila Kathleen. „Lord Trenear sa vyjadril, že nie je zástancom smútočných závojov.“

Helen vyhovela názoru väčšiny a razom pustila závoj z rúk. Malú krhličku s vodou odložila nabok a podišla k nim. Hoci sa nevyznačovala urastenou, oslnivou krásou bohýň ako jej mladšie sestry, zvláštne priťahovala pozornosť. Ako biela žiara mesiaca. Mala dokonalú porcelánovú pleť a takmer platinové vlasy.

Kathleen si uvedomila, že lord a lady Trenearovci vybrali pre svojich potomkov mená z gréckej mytológie, no jediná Helen bola pomenovaná po smrteľníčke.

„Odpusťte, že vás rušíme pri práci,“ prihovoril sa Devon Helen, hneď ako ich Kathleen zoznámila.

Na tvári sa jej objavil zdráhavý úsmev. „Ale kdeže, môj pane. Len kontrolujem orchidey, aby som sa uistila, že im nič nechýba.“

„Ako viete, že im nič nechýba?“ zaujímal sa.

„Podľa farby listov či stavu lupeňov. Hľadám stopy po voškách a iných škodcoch. Učím sa, ktoré druhy majú rady vlhkosť a ktorým vyhovuje suchšia zemina.“

„Môžem sa pozrieť?“ spýtal sa Devon.

Helen prikývla. Viedla ho medzi záhonmi a zoznamovala ho s jednotlivými druhmi rastlín. „To je mamičkina zbierka. Jej obľúbenou bola Peristeria elata.“ Ukázala na rastlinu s mramorovými bielymi kvetmi. „Stred kvetu sa podobá na malú holubicu, vidíte? A toto je Dendrobium aemulum. Nazýva sa aj perová orchidea, podľa lupeňov.“ S potláčaným úsmevom sa Helen obzrela na Kathleen. „Moja švagriná nemá rada orchidey,“ poznamenala.

„Sú odporné,“ ohrnula nad nimi nos Kathleen. „Mizerné a náročné rastliny, ktorým trvá celú večnosť, kým zakvitnú. A niektoré smrdia ako vyšmatlané čižmy či skazené mäso.“

„Tie mám najmenej v obľube,“ pripustila Helen. „Ale dúfam, že jedného dňa si ich zamilujem. Niekedy treba najskôr milovať, aby si človek niečo zamiloval.“

„Nesúhlasím,“ protestovala Kathleen. „Môžeš sa prinútiť zbožňovať tamtú bielu opachu v rohu...“

„Dressleria,“ doplnila Helen.

„Áno. Môžeš sa do nej zaľúbiť trebárs po uši, vždy bude smrdieť ako vyšmatlané čižmy.“

Helen sa usmiala. Pokračovali v prehliadke skleníka. Vysvetlila Devonovi, ako v ňom udržujú stálu teplotu pomocou vykurovacej miestnosti a nádoby na dažďovú vodu.

Kathleen si všimla, ako lišiacky si Devon Helen obzerá. Zježili sa jej chlpy na tele. Bratia Ravenelovci boli ako nemorálni chlipníci vystrihnutí zo starých románov. Očarujúci na prvý pohľad, no v skutočnosti zákerní a krutí. Čím skôr dostane Kathleen dievčatá preč z panstva Eversby, tým lepšie pre ne.

Rozhodla sa, že sa o ne postará z vdovského vena. Nebola to veľká suma peňazí, ale spolu s príjmom z ručných prác bude na ich zabezpečenie stačiť. Nájde im malú chalúpku, kde budú spolu žiť, alebo im prenajme niekoľko izieb v súkromnom sídle.

Nech už budú vystavené akýmkoľvek životným skúškam, pre neskúsené dievčatá je vždy lepšie, keď nezostanú na milosť Devonovi Ravenelovi.