Start

GILES MILTON

Keď Hitler bral kokaín a Leninovi ukradli mozog

Copyright © 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 by Giles Milton

Translation © 2016 by Milan Kopecký

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Fascinating Footnotes from History (John Murray, London 2015) preložil Milan Kopecký.

Redigovala Marta Hollá. Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 961. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4757-4

Venujem Josephovi

PRVÁ ČASŤ

To som o Hitlerovi nevedel

Göring má v trenkách len jedno,

Hitler je na tom dosť biedno,

Himmler čo v zadnom, to v prednom,

a Goebbels, čo má, to mu zvädlo

Pôvodný text riekanky Hitler má v trenkách len jedno,

ktorá vznikla približne v auguste 1939

a jej autorstvo sa pripisuje Tobymu O’Brienovi,

žurnalistovi Britskej rady.

Hitlerova priateľka z Anglicka

Unity Mitfordová bola nevýrazná žena s pokazenými zubami a pretŕčajúcim bruškom. Nikdy ju však netrápilo, ako čudne vyzerá, a vedela, že muža svojich snov sa jej podarí uloviť skôr na úprimné slová než na očarujúci zovňajšok.

V lete 1934 vycestovala do Mníchova s nádejou, že sa jej tam podarí stretnúť so svojím idolom Adolfom Hitlerom. Hoci už vtedy stál na čele Nemecka, mohli ste ho pomerne ľahko stretnúť na verejnosti, lebo deň čo deň navštevoval tie isté reštaurácie a kaviarne.

Keď sa Unity dozvedela, že führer často chodieva na obed do reštaurácie Osteria Bavaria, začala sa tam stravovať aj ona. Robila, čo sa dalo, aby upútala jeho pozornosť. Napriek tomu ubehlo desať mesiacov, kým Hitler napokon pozval neodbytnú Angličanku k svojmu stolu. Stačil im polhodinový rozhovor, aby pochopili, že sú spriaznené duše.

„Ten deň bol za celý môj život najkrajší a najúžasnejší,“ napísala v liste otcovi. „Som taká uveličená, že by som hneď teraz mohla zomrieť. Sotva je na svete dievča, ktoré má viac šťastia. Pre mňa je to najvynikajúcejší muž v dejinách.“

Jej city boli opätované. Hitlera mimoriadne zaujalo Unitino prostredné meno Valkyrie. A nemenej žasol nad tým, že jej starý otec prekladal antisemitské diela Houstona Stewarta Chamberlaina, jedného z jeho obľúbených spisovateľov.

Hitler sa začal čoraz častejšie stýkať so svojou plavovlasou anglickou spoločníčkou, čo sa stretalo s nesúhlasom jeho „oficiálnej“ priateľky Evy Braunovej. „Vravia jej Valkýra a tak aj vyzerá, najmä tie jej nohy,“ zapísala si pohoršená Braunová do denníka. „Ja, milenka najvýznačnejšieho velikána v Nemecku a celom svete, ja tu musím sedieť a dívať sa, ako sa mi smeje aj slnko za oknom.“

S Unity sa medzitým zoznámili aj členovia Hitlerovho najužšieho kruhu. Výborne si rozumela najmä s násilníckym Juliusom Streicherom, vydavateľom nenávistného antisemitského plátku Der Stürmer.

Keď raz Angličanka predniesla jeden zo svojich zvlášť rasistických výlev proti Židom, Streicher sa jej spýtal, či ho smie publikovať vo svojich novinách. Unity bola poctená.

„Angličania nemajú potuchy o židovskej hrozbe,“ znel prvý riadok článku. „Najhorší Židia u nás sa skrývajú za oponou. S radosťou myslíme na deň, keď budeme môcť zvolať: Anglicko Angličanom! Preč s Židmi! Heil Hitler!“ Text sa končil slovami: „Prosím, uverejnite celé moje meno, chcem, aby všetci vedeli, že nenávidím Židov.“

Hitlera článok tak nadchol, že jej za odmenu dal zlatý odznak s hákovým krížom a súkromnú lóžu na berlínskej olympiáde v tridsiatom šiestom.

Zaradila sa medzi Hitlerových najbližších ľudí, hojne ho navštevovala a neprestajne mu vyjadrovala obdiv. Ani Hitler v náklonnosti nezaostával, roku 1938 jej dokonca ponúkol byt v Mníchove. Unity si robila veľké nádeje, že vystrieda Evu Braunovú ako nová Hitlerova partnerka.

V tom čase jej činnosť začínala budiť podozrenie britskej tajnej služby. Guya Liddella, vtedajšieho šéfa MI5, znepokojovalo predovšetkým to, aká si je s Hitlerom blízka. Nazdával sa, že ich priateľstvo je dostatočným dôvodom, aby ju postavili pred súd za vlastizradu.

Unity odmietala opustiť Nemecko dokonca aj po tom, ako mu Veľká Británia 3. septembra 1939 vyhlásila vojnu. Napriek tomu ju vývoj udalostí zronil a vôbec nie iba pre následky, aké z neho vyplývali na jej s vzťah s Hitlerom.

Zašla do Anglickej záhrady v Mníchove, priložila si k hlave zbraň s rukoväťou vykladanou perleťou, ktorú jej daroval Hitler, a potiahla kohútik.

Utrpela vážne zranenia, ale akoby zázrakom prežila. Hospitalizovali ju v Mníchove (výdavky zaplatil Hitler) a odtiaľ nasledoval prevoz do Švajčiarska. Keď sa čiastočne zotavila, priletela za ňou do Bernu sestra Deborah, aby ju vzala domov do Anglicka.

„Neboli sme pripravení na to, čo sme tam našli: osoba na lôžku bola v zúfalom stave. Schudla dvadsaťosem libier (čo je takmer trinásť kíl), mala vyvalené oči a zauzlené vlasy, ktoré neumývali, odkedy jej guľka prerazila lebku.“

Čo sa dialo potom, ostáva zahalené rúškom tajomstva. Podľa oficiálnych informácií ju previezli do rodinného sídla vo Swinbrooku v Oxfordskom grófstve. Naučila sa chodiť, hoci nikdy celkom nevyzdravela. Napokon roku 1948 zomrela na zápal mozgových blán, spôsobený guľkou v mozgu.

Koluje však aj iná, zaujímavejšia verzia príbehu o jej návrate do Anglicka. Podľa nikdy nepotvrdených správ ju prijali na súkromnú pôrodnicu v Oxforde. Tam v najvyššom utajení porodila Hitlerovi nemanželské dieťa.

Tvrdí to Val Hannová, neter niekdajšej riaditeľky pôrodnice Betty Nortonovej. Betty tú historku porozprávala svojej sestre, ktorá sa s ňou zdôverila Val.

Ak by sa zakladala na pravde, bolo by dosť možné, že dodnes niekde v Anglicku žije Hitlerov potomok.

Ako to bolo naozaj, nikdy nezistíme: Betty Nortonová už dávno zomrela a pôrodnica neviedla riadne záznamy o deťoch narodených počas vojny.

Hitlerov synovec z Ameriky

Svoju pravú totožnosť tajil do posledného dňa. Nikto z jeho susedov v meste Patchogue, štát Long Island, ani len netušil, že William Stuart Houston sa narodil ako William Hitler. Tak ako nevedeli, že jeho strýko bol vodcom nacistického Nemecka.

Až dlho po Williamovej smrti roku 1987 vyšla najavo pravda o jeho pôvode. Ostalo však viacero nevysvetlených otázok, na ktoré jeho synovia – traja z nich dodnes žijúci v Amerike – nedokázali odpovedať.

Williamov príbeh sa začína v edwardovskom Liverpoole. Roku 1911 sa do mesta prisťahoval Adolfov nevlastný brat Alois. Oženil sa so svojou írskou priateľkou Bridgit Dowlingovou, ktorá čoskoro otehotnela. Keď sa malý William narodil, susedia mu začali hovoriť „Paddy“ Hitler.

Roku 1914 Alois opustil manželku aj syna a vrátil sa do Nemecka. Trvalo ďalších desať rokov, kým sa Bridgit znovu ozval. Aj to iba preto, aby synovi dovolila pricestovať za ním do Nemecka.

William si urobil krátky výlet za otcom v dvadsiatom deviatom a o štyri roky sa vrátil, aby ostal oveľa dlhšie. Tentoraz dúfal, že niečo vyťaží zo strýkovej pozície nemeckého kancelára.

Hitler mu najprv zariadil miesto v banke. Neskôr mu po známosti vybavil prácu v továrni na automobily, ktorú William čoskoro úprimne znenávidel. Prosil strýka o lepšiu robotu, ale ten mu odmietal ďalej zametať chodník. Ba naopak, neskôr ho s Hitlerovým súhlasom prepustili aj z automobilky. Vynorili sa totiž obvinenia, že sám predával autá pod rukou.

William sa s Hitlerom vídal aj naďalej, ale už to nebol ten starý kamarátsky strýko. „Nikdy nezabudnem, ako dal po mňa naposledy poslať,“ píše William. „Keď som prišiel, zmietala ním zlosť. Pochodoval po miestnosti so svojím koženým bičíkom v ruke... chrlil na mňa nadávky, akoby stál za rečníckym pultom. Vyžarovala z neho taká pomstychtivá brutalita, že som sa až bál o svoje zdravie.“

William si uvedomil, že je najvyšší čas odísť z Nemecka.

Vo februári 1939 nasadol na loď do Spojených štátov.

Keď vypukla vojna, William sa vydal na prednáškové turné po USA, na ktorom strýka führera očierňoval za jeho extravagantný životný štýl. „Vonkoncom mu nie je cudzia pompéznosť,“ rozprával poslucháčom, „naopak, obklopuje sa takým prehnaným luxusom, aký okolo seba nemal ani jeden cisár. Vydrancoval múzeá po celom Nemecku a koberce, tapisérie a obrazy nevyčísliteľnej hodnoty použil na výzdobu nového kancelárstva v Berlíne.“

Po tom, ako sa Amerika zapojila do vojny, William listom požiadal prezidenta Roosevelta o povolenie vstúpiť do armády Spojených štátov. Žiadosť posunuli FBI, ktorý ju schválil. Podľa jedných novín ho náborový príslušník privítal slovami: „Rád vás vidím, Hitler. Ja sa volám Hess.“

Na konci vojny si William zariadil laboratórium na analýzu krvných vzoriek pre nemocnice. Keď sa začal Norimberský proces, pokúsil sa úplne odstrihnúť od svojej hitlerovskej minulosti. Zmenil si meno na William Stuart Houston a usadil sa s manželkou v Long Islande. Neskôr mali spolu štyroch synov.

William zomrel roku 1987 a pochovali ho do matkinho hrobu bez uvedenia mena. Vtedy by sa bola celá historka skončila, nebyť amerického novinára Davida Gardnera, ktorý sa začal zaujímať o Hitlerových príbuzných. Po čase natrafil aj na čudesný príbeh Williama Hitlera a prišiel na to, že členovia hitlerovského klanu sú nažive, bývajú v Amerike a dobre sa im darí.

Rodina neochvejne tvrdí, že William až do smrti nenávidel Hitlera, a hrdo poukazuje na bezchybné záznamy z jeho vojenskej služby, keď bojoval proti nacistickému Nemecku. Ostávajú však dve záhady. Prečo si William Hitler vybral nové meno Stuart Houston, ktoré sa nápadne podobá na meno Hitlerovho obľúbeného antisemitského spisovateľa

Houstona Stewarta Chamberlaina?

A prečo dal svojmu najstaršiemu synovi Alexandrovi druhé meno Adolf?

Keď Hitler bral kokaín

S injekciami sa začínalo po raňajkách. Len čo Adolf Hitler dojedol ovsenú kašu s ľanovým olejom, zavolal si svojho osobného lekára Theodora Morella.

Lekár pacientovi vyhrnul rukáv, aby mu vstrekol neobyčajnú zmes látok, z ktorých mnohé sú dnes klasifikované ako nebezpečné, návykové a nezákonné.

Vyše deväť rokov doktor Morell dennodenne podával Hitlerovi amfetamíny, barbituráty a opiáty v takých množstvách, že si vyslúžil prezývku Injekčný Reichsmeister. Niektorí členovia Hitlerovho najužšieho kruhu sa obávali, či sa nimi nepokúša führera zabiť.

Theodor Morell bol však Hitlerovi priveľmi oddaný, aby sa usiloval o jeho smrť. Odporne tučný felčiar, ktorému príšerne smrdelo z úst a celý páchol vari ešte horšie, sa zoznámil s führerom na večierku v Berghofe.

Hitler dlho zápasil s nalomeným zdravím, trpel žalúdočnými kŕčmi, hnačkami a takým silným a chronickým meteorizmom, že sa po každom jedle musel vzdialiť od stola, aby uvoľnil veľký objem nahromadených plynov.

Jeho zdravotný stav ešte zhoršoval výstredný spôsob stravovania. Mäso prestal jesť roku 1931, keď konzumáciu šunky prirovnal k jedeniu ľudského mäsa. Preto sa živil kvantami zeleniny s vysokým obsahom vody, ktorú jedol roztlačenú alebo rozmixovanú na kašu. Doktor Morell si všímal führera pri jednom z takýchto jedál a potom sledoval dôsledky. „Vyskytla sa uňho zápcha a meteorizmus v takej nesmiernej intenzite, s akou som sa stretol iba niekoľkokrát v živote,“ zapísal si. Ubezpečil Hitlera, že má preňho zázračný liek, ktorý ho vystrábi zo všetkých ťažkostí.

Začal mu podávať malé čierne tabletky s názvom Pilulky dr. Küstera proti nadúvaniu. Hitler ich užíval šestnásť denne, pričom zrejme nevedel, že obsahujú nezanedbateľnú dávku strychnínu. Hoci mu – dočasne – uľavili od nadúvania, takmer určite boli spúšťačmi náhlej straty pozornosti a ochabnutej kože, ktoré sa uňho prejavili v posledných rokoch života.

Ďalej mu Morell predpisoval hydrolyzát baktérie E. coli, zvaný Metaflor, ktorý asi takisto prispel k stabilizácii führerových črevných ťažkostí. Hitler bol preto s lekárom natoľko spokojný, že ho prizval k sebe do úzkeho kruhu nacistickej špičky. Odvtedy sa od neho Morell už nevzďaľoval.

Okrem žalúdočných kŕčov kvárila Hitlera aj ranná slabosť. Od tej mu Morell pomáhal injekciami riedkeho roztoku, do ktorého miešal prášok zabalený vo vrecúškach zo zlatej fólie. Nikdy neprezradil, čo je hlavnou zložkou tohto lieku, nazývaného Vitamultin, ale fungoval zázračne, vždy keď ho pacientovi podal. Hitler v priebehu niekoľkých minút vyskočil z postele nabudený a plný energie.

Ernst-Günther Schenck, lekár SS, zaujal podozrievaný postoj k tejto čarovnej medicíne a podarilo sa mu získať jedno vrecúško prášku. Keď ho v laboratóriu podrobil testom, zistil, že ide o amfetamín.

Hitler sa neznepokojoval tým, čo užíva, kým lieky zaberali. Po čase zveril všetky svoje zdravotné ťažkosti do rúk doktora Morella, takže sa čoskoro stal závislý od jeho „liekov“, čo malo z dlhodobého hľadiska katastrofálne následky. Vpád do sovietskeho Ruska riadil nadopovaný osemdesiatimi rôznymi látkami vrátane testosterónu, opiátov, sedatív a laxatív. Podľa záznamov jeho osobného lekára užíval aj barbituráty, morfium, býčie spermie a probiotiká.

Najprekvapivejšou substanciou, ktorú Morell predpisoval führerovi, bol kokaín. V tridsiatych rokoch ho nemeckí lekári príležitostne podávali pacientom na liečbu rôznych neduhov, ale vždy v extrémne nízkych dávkach s koncentráciou nie vyššou než jedno percento. Morell začal führerovi dávať kokaín v očných kvapkách. Vedel, že Hitler od jeho liečby očakával zlepšenie svojho zdravotného stavu, preto mu do kvapiek vmiešaval desaťnásobok bežnej dávky. Takáto vysoká koncentrácia drogy pravdepodobne spôsobovala psychotické stavy, ktoré sa u Hitlera prejavili v neskorších rokoch.

Führer si kokaín veľmi rýchlo obľúbil. Podľa zdravotných záznamov, ktoré prvý raz zverejnili roku 2012 v Amerike (bola medzi nimi aj štyridsaťsedemstranová správa od Morella a ďalších lekárov starajúcich sa o Hitlera), führer čoskoro začal po droge prahnúť. Bol to jasný znak, že si od nej vytvoril silnú závislosť. Nielenže si ju kvapkal do očí, ale vo forme prášku kokaín aj šnupal, lebo mu „prečistil nos a uľavil podráždené hrdlo“.

Kokaín možno vo führerovi umocňoval subjektívny pocit zdravia, ale nijako mu nepomáhal s nedostatkom pohlavného pudu. Preto, aby Hitlera zbavil aj tohto zahanbujúceho neduhu, začal mu Morell pichať injekcie na povzbudenie mužnosti. Obsahovali výťažky z pohlavných žliaz mladých býkov. Okrem toho mu predpisoval aj liek s názvom Testoviron na báze testosterónu. Hitler si ho dával vpichnúť vždy predtým, ako mal stráviť noc s Evou Braunovou.

Dlhodobé užívanie týchto látok, predovšetkým amfetamínov, malo za následok čoraz nepredvídateľnejšie správanie pacienta. Najvýraznejšie sa to prejavilo na stretnutí s Mussolinim v severnom Taliansku. Hitler sa usiloval presvedčiť svoj taliansky náprotivok, aby ostal na jeho strane, a postupne ho opantávala hystéria. Richard Evans, historik zaoberajúci sa Treťou ríšou, o tom napísal: „Niet pochýb, že Morell dal Hitlerovi pred schôdzkou s Mussolinim nejaké tabletky... bol zo všetkých stránok hyperaktívny, bľabotal, gestikuloval ako človek na drogách.“

Na konci vojny sa Hitlerovo zdravie zhoršilo. Bol závislý od drog a ruky mal také dopichané od ihiel, že Eva Braunová označila Morella za „injekčného šarlatána“. Urobil z Hitlera narkomana. Lekár však aj naďalej obdivoval führera ako hrdinu a zotrval s ním v berlínskom bunkri až takmer do úplného konca.

Doktora Morella zajali Američania krátko po páde Tretej ríše a dva roky ho vypočúvali. Jeden z účastníkov vypočúvania bol podľa vlastných slov zhnusený lekárovým nedostatkom osobnej hygieny.

Morella nikdy neobvinili z vojnových zločinov a roku 1948, krátko po prepustení z väzenia, zomrel na infarkt. Zanechal po sebe množstvo zdravotných záznamov, z ktorých sa svet dozvedel o pozoruhodnej drogovej závislosti jeho najobľúbenejšieho pacienta.

Je iróniou osudu, že človek zodpovedný za zlepšenie Hitlerovho zdravotného stavu prispel k jeho devastácii viac než ktokoľvek iný.