Start

ZUZANA ŠIROKÁ

POLÁMANÉ KRÍDLA

Copyright © 2015 by Zuzana Široká

Jacket design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 789. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4429-0

VTEDY

Muž ležal na lúke a do očí mu padali dažďové kvapky. Zbiehali sa pri koreni nosa, v kútiku oka, pomaly z neho vytekali na lícnu kosť a potom do trávy ako večná slza. Niektoré sa odrazili od sklovitej dúhovky a na zlomok sekundy vyskočili späť nahor k oblakom – ako keď na Medarda prší do kaluží.

Muž nezažmurkal. Bol mŕtvy.

Žena žila. Z jej očí tiekli slané slzy, miešali sa s krvou z roztrhnutého obočia a prasknutej pery, vytvárali svetloružové potôčiky, ktoré sa napájali na iné pramienky v rôznych odtieňoch červenej a ružovej – ich farba sa menila podľa pomeru krvi, blata a vody z premočeného oblečenia. Všetky sa zbiehali v tmavočervenej delte ženinho lona. Jej telom otriasali nemé vzlyky a kŕče.

Bolo tam aj dieťa, napoly schované za hradbou z turistických ruksakov a mužovej ľahkej vetrovky. Chúlilo sa v polohe, ktorú si jeho telo pamätalo z dávnych čias pred dvoma rokmi, keď bol svet ešte pochopiteľný, teplý, červený a pevne ohraničený. Napätá línia šije a útlych pliec prezrádzala, že dievčatko nespí, iba vytesnilo skutočnosť za pevne zavreté viečka.

Nespala ani druhá žena. Oči mala otvorené, suché a bdelé. Ovzdušie nasiaknuté trojatómovým kyslíkom, železitá vôňa mokrej zeme a ženskej krvi spolu s vyplaveným adrenalínom vybičovali jej koncentráciu na maximum. Prikročila k priateľke ležiacej v kaluži krvi a chytila ju za ruku: „Vstaň, musíš sa umyť!“

PREDTÝM

Splnené sny dievčat z Ružomberka sa končia bielou čipkou, Mendelssohnom, žltým zlatom a párom rúk na noži zabárajúcom sa do šľahačkovej torty. Do toho ružové lupienky padajúce z oblohy a titulky The End. Silvia patrila medzi šťastlivcov, ktorým sa ten sen splnil. Odkedy sa pamätala, priala si od života iba dve veci – vydať sa za Erika a mať s ním kopu detí. Prvé želanie sa jej splnilo hneď po maturite, to druhé až po viac ako desaťročí poznačenom sériou neúspešných tehotenstiev, hormonálnych terapií, ponižujúcich vyšetrení a zákrokov na klinike plánovaného rodičovstva. A teraz ležala na krajíčku rozhádzanej manželskej postele, na krku ju tlačil plastový hrebienok, ktorým si včera alebo možno už aj predvčerom zopla vlasy, šiju mala meravú a nočnú košeľu na hrudi mokrú od slín vytúženej dcérky. Bolo jej zima, chcelo sa jej cikať a poškrabkať na lýtku, ale bála sa čo i len pohnúť, či zhlboka nadýchnuť. Emuška zaspala, až keď zhasla pouličná lampa pod oknom a oblohu na východe rozkrojil prúžok sivého svetla. Kde, s kým a či vôbec spal Erik, Silvia netušila.

Po ružových lupienkoch ani stopy. Aj aviváž z perín už dávno vyprchala.

Nič to, len aby sa malá nezobudila!

Z fialového prítmia letného svitania postupne vystupovali jemné črty Silviinej dcérky: pršinos, drobné ušká, pekne krojené pery, vlnité svetlé vlásky. Mala dva roky a dva mesiace a vyzerala rovnako dokonale, nevinne a vševedúco ako v deň, keď sa narodila. Len aby sa nezobudila!

Ema sa však zobudila. A spolu s ňou aj polovica bloku: automatický zatvárač vchodových dverí ktosi už dávno odmontoval, a keď ste zabudli alebo neboli dosť rýchli, dvere sa zaplesli a vibrácie z nárazu o hliníkový rám sa preniesli do všetkých zárubní paneláka.

Erik sa vrátil. Vošiel do bytu, hlučne sa vymočil, vypil nálev z kyslých uhoriek v chladničke, výdatne si odgrgol a ignorujúc detský plač v spálni, prešiel do obývačky a zvalil sa na gauč. Kým si Silvia na nočnú košeľu natiahla tepláky, už pravidelne odfukoval. Chudáčik, musí byť príšerne unavený, pomyslela si, keď z vrecka na jeho košeli opatrne lovila kľúče od auta.

Najefektívnejšou uspávankou pre Emu bolo vrčanie motora ich starého auta pri treťom rýchlostnom stupni. Upokojila sa, len čo ju Silvia vložila do sedačky na prednom sedadle. Ochotne podvihla pliecka, aby ju mama mohla pripútať. Len čo začula zasúvanie kľúča do zapaľovania, zatvorila oči.

Silvia jazdila po prázdnom meste, pozorovala rozmazané šmuhy svetla reflektorov v kalužiach na ceste, aj meniace sa tiene Emuškiných mihalníc na jej lícach. Čím bližšie k svetelným reklamám, tým boli kratšie. Nezamýšľala sa nad tým. Ani nad ničím iným. Na viečkach, na šiji a na pleciach jej sedela únava ako vlnený šál, ktorý už dávno vyšiel z módy a do vlákien nasiakol všetku vlhkosť a smútok vecí odložených na najspodnejšej poličke v skrini – tam, kam už nikto nesiaha.

Vrátila sa o hodinu. Preložila spiacu dcérku do postele, urobila Erikovi raňajky a desiatu, na kuchynskom stole mu vyžehlila montérky do práce. Na desať minút, kým jej mužovi zazvoní budík na telefóne, si zapla počítač. Prečítala si novinky o krásnych, bohatých a úspešných a na chvíľu sa zasnívala. Byť tak jednou z nich! Môcť tak cestovať do všetkých tých exotických krajín! Alebo aspoň odísť niekam, kde by sa mohla poriadne vyspať.

Potrebujem zmeniť vzduch, napísala do okienka na sociálnej sieti, vypla počítač a po špičkách prešla do spálne.

V ušiach jej znel Svadobný pochod. Dúfala, že nie príliš nahlas. Nech sa malá nezobudí.

Boh vymyslel sen, diabol budík. Gabikina matka si ten svoj naťahovala na pol piatu, aby nezabudla vziať tabletku na spanie a šumivé vitamíny. Drnčiaci plechový budík značky Prima, poskakujúci v polievkovom tanieri, rušil sny polovici ulice, ale na Gabiku bol prikrátky. Keď zazvonil, bola už hore. Premýšľala. O tom, že na vine sú jej prsia, menšie než prsia priemerného slovenského kamionistu. Lentilky pod kobercom sa takým hovorilo vtedy, keď drala školské lavice, a tak sa im hovorilo aj teraz, keď pred tými lavicami prednášala. Možno za to môže aj jej IQ, oveľa vyššie ako IQ priemerného slovenského kamionistu. Malé prsia plus veľké IQ rovná sa nulová šanca nájsť muža na založenie rodiny. Prestaň s tým! Prestaň s tým a mysli pozitívne! Gabika si pretiahla perinu cez hlavu a od srdca si pod ňou zanadávala. Tak ako sa na dcéru vodiča kamióna patrí. Počkala, kým matka znovu zaspí, a keď sa spoza steny opäť ozvalo pravidelné chrápanie a hlasné tikanie staromódneho budíka, Gabika vstala. V posteli by už aj tak nevydržala – tikanie biologických hodín v jej hrudi bolo hlasnejšie než budíky všetkých mestských dôchodcov dohromady. Uvarila si zelený čaj a kým vychladol, zacvičila si Päť Tibeťanov. Potom si na internete prečítala horoskop a motivačný citát na dnešný deň, ale pozitívna nálada a optimizmus ostali visieť kdesi vo štvrtom kvadrante Jupitera a na ňu sa vykašľali.

Pomaly prestávala veriť, že sa jej raz podarí stať sa matkou, že si nájde muža, ktorý za ňou pôjde aj na kraj sveta alebo aspoň do banky po hypotéku. Možno to nakoniec neboli prsia, doktoráty, okuliare ani prehnané nároky. Možno to bolo jej vyžarovanie, chladná karma, ktorá na míle kričala: ruky preč! Možno to vyžarovalo z jej očí, gestikulácie a držania tela, možno jej láska, deti a rodina jednoducho neboli súdené. Nech by sa snažila akokoľvek, hviezdy neoklame.

„Sprostosť!“ okríkla Gabika samu seba. „Mysli pozitívne, krava anorektická!“

Nič – ani meditácia, ani pikantné nadávky pocit šťastia a vnútornej harmónie nepričarovali. Najviac endorfínov sa vraj uvoľňuje pri milovaní, škoda len, že vtedy, keď to najväčšmi potrebovala, nik vhodný nebol poruke. Ale Gabika si vždy vedela poradiť. Z najvyššieho priečinka v šatníku, z toho, kde jej matka nedosiahla ani so stoličkou, vytiahla ošúchaný kozmetický kufrík, vybrala z neho, na čo práve mala chuť a na chvíľu sa vrátila do postele.

Veru, Gabika si vždy vedela poradiť. Veď bola dcérou kamionistu.

Keby to tak jej študenti tušili!

Akademický svet je tichý, bezpečný a spoľahlivý. Nepodlieha makroekonomickým výkyvom a na bezvýznamnej vysokej škole v malom slovenskom meste ani aktuálnym ideologickým dogmám. Gabikina mama sa susedkám z ulice rada chválila sociálnymi istotami svojej dcéry. Keby Gabika chcela, vykladala, o niekoľko rokov je z nej vedúca katedry a isto to raz dotiahne aj na rektorku.

Lenže Gabika nechcela. Gabika chcela muža. Priateľa, milenca, partnera, najlepšieho kamoša a otca svojich budúcich detí. Všetko v jednom, samozrejme, a ak sa dá, tak prosím južanský typ.

Zoznamovacie portály na internete nikoho podobného neponúkali. A tak, kým dopoludnia čakala na študenta, ktorý sa nenamáhal prísť na konzultácie, trestala sa aspoň tým, že si na facebooku pozerala nové fotografie šťastne vydatých spolužiačok a ich ratolestí – od tých ešte schovaných v bruškách ozdobených srdiečkami z krému na opaľovanie cez čerstvé bábätká, štrbavcov s leukoplastom na kolenách až po pubertiakov s účesmi aktuálnych tínedžerských hrdinov. Aha, tu Silvia, ukážková žienka domáca, píše, že potrebuje zmeniť vzduch. Veru, ja tiež, odpísala Gabika a za vetu pridala utrápený žltý ksichtík. Poďme niekam spolu! Možno má Silvia nejakého zaujímavého suseda, čo by stál za hriech, alebo aspoň za sériu erotických snov.

Mala to byť Silviina prvá dovolenka od lyžiarskeho výcviku na Malinôm Brde. Oravská priehrada a zrúcaniny niekde na Gemeri síce nepatrili k jej vysneným destináciám, ale k Benátkam boli predsa len o krôčik bližšie ako ružomberské sídlisko Kľačno.

Gabika naplánovala výlet karavanom po Slovensku. Vyrazia spred domu a prídu... nevedno kam. Navštívia pamiatky, o ktorých sa učili na gymnáziu. Keď bude pekne, ostanú celý deň pri nejakom čistom jazere uprostred prírody a keď bude pršať, pozvú si do karavanu sympatických stopárov. Čo urobia s Emuškou, to sa ešte uvidí. Keby náhodou Gabikine vzletné plány naozaj zmenili formu na konkrétny úlet, Silvia pôjde s Emkou na zmrzlinu alebo na najbližšiu vlakovú stanicu. Silvia mala doma romantiky viac, ako jej bolo po chuti, aspoň na dovolenke by si od nej rada oddýchla.

Do odchodu jej chýbal ešte týždeň, ale Silvia už balila. Konečne mohla spod postele vytiahnuť dovolenkový kufor! Na jeho rúčke ešte stále visela pohľadnica s čiernobielymi mužskými torzami a desiatkami podpisov od priateliek a spolužiačok, ktoré sa zozbierali, aby jej ho darovali na svadobnú cestu. Bolo to vtedy také romantické! Všetky baby jej trošku závideli a mali aj čo – čisté jednotky na maturitnom vysvedčení, orieškové vlasy až po pás a snubný prsteň od najkrajšieho chalana v meste.

Za peniaze vytancované na svadbe chceli ísť s Erikom na medové týždne k moru. Do Chorvátska alebo tak. Urobiť zopár pekných obrázkov do rodinného albumu a splodiť dieťa. Tak ako sa to patrí. Len čo sa po svadobnej noci Silvia prebudila, pobozkala spiaceho Erika na čelo, rozcvičila si ubolené telo a utekala do cestovnej kancelárie na námestí, kde nabrala za náruč prospektov s nekonečnými plážami a morskými hviezdicami na obálke: Cyprus, Sardínia, Zadar, Lloret de Mar. Kapverdy, Tunisko, Alanya, to bude skvelé, tralala, pospevovala si cestou domov. Lesklé prospekty jej vykĺzali na chodník, v letku ich zbierala, ukladala do vejárov ako tanečnica flamenca, vznášala sa na imaginárnych spenených vlnách a vlasy jej rozvieval morský vánok. Silviina fantázia prikreslila pod prúžkovaný slnečník na ostrove Lanzarote Erika v plavkách a ju samu hore bez.

„Ponúkli mi kšeft storočia, cica,“ hrdo oznámil Erik, len čo vošla do bytu, ešte rozpálená egyptským slnkom zo súkromného kina na svojej sietnici. „Miro zakladá eseročku, autoservis. Aj so svojím otcom. Núkajú mi tretinový podiel. Akurát za toľko, čo sme dostali ako svadobné dary. Zaplatím, a budeš pani Podnikateľová, cica!“

Zaplatil. Silvia odložila prospekty do kufra. Veď na dovolenku môžu ísť aj o rok.

Nemohli. Do servisu zatekalo a bolo treba dať urobiť novú strechu. A na strechu svetelnú reklamu. O ďalší rok prišiel na rad nový asfalt do dvora pred dielňou a o ďalší akési zdvíhacie zariadenie.

Prospektov v kufri pribúdalo.

O päť rokov Erikovi a jeho razantnej mienkotvornej matke začalo chýbať vnúča. Silvia by im ho rada dopriala, ale nedarilo sa. Miestny lekár jej pomôcť nevedel. A tak Silvia navštevovala gynekológov a cestovné kancelárie najprv v krajskom meste, potom v hlavnom. A raz bola aj v Brne. A naposledy, pred tromi rokmi, v Plzni. Odtiaľ si už nepriniesla žiadne cestovateľské katalógy, ale zato Emušku.

Dievčatko teraz neúnavne vliezalo a vyliezalo z kufra, vo vláskoch sa jej zachytilo zopár drobných chumáčikov prachu a tenká zlatá stužka, ktorou bol kufor previazaný. „É-ma, Ém-a, É-ma,“ opakovala si malá. Bolo to jej jediné, ako-tak zrozumiteľné slovo. Možno sa na tej dovolenke konečne rozhovorí, zaželala si Silvia.

Ach čo, kašľať na more! Zažltnuté prospekty z cestovných kancelárií, ktoré už dávno zmizli z námestia aj z Obchodného registra, vyhodila do koša.

„Upratuješ?“ opýtal sa Erik cez plece od televízora.

„Veď aj treba, nieže mi tu necháš bordel, keď odídeš. Všetko musí byť tip-top, inak ťa nikam nepustím.“

„Neboj sa, zlatko, nenechám. Aj ti niečo navarím do mrazničky, len si to každý deň ohreješ v mikrovlnke.“

„Budem chodiť na obed do bufetu.“

„Aj tak ti niečo uvarím,“ Silvia prešla k Erikovi a posadila sa k nemu na opierku kresla. Na televíznej obrazovke sa zrkadlili Chočské vrchy spoza okna a futbalový zápas z Amsterdamu.

„Prišla ti esemeska od Gabiky,“ prehodil Erik pri reklamnej prestávke.

„Áno? Kde mám mobil, zlatko? Dúfam, že to na poslednú chvíľu neodvolala,“ Silviu na krátky iracionálny okamih zamrazilo na šiji.

„Nie, nie, iba sa pýta, či si trúfaš šoférovať karavan.“

„Ukáž, odpíšem jej.“

„Netreba, už som odpísal, že jasnačka, veď som ťa to naučil. Teda karavan nie, ale odťahovák, to je skoro to isté, nie, cica?“

„Hej, skoro.“

Silvia sa trochu obávala povedať Erikovi o Gabikinom pozvaní na dobrodružný výlet. Nemal rád, keď odchádzala z domu. Ale nenamietal. V poslednom čase mal podozrivo dobrú náladu. Vraj vzťahy s bohatými kamoškami treba utužovať. Dokonca jej strčil do ruky tri päťdesiateurové bankovky, nech vraj nevyzerá ako nejaká chudera. Spolu s tým, čo mala Silvia ušetrené, jej to hádam vystačí. Občas našla v Erikových montérkach pokrčené desaťa dvadsaťeurovky, prepitné od spokojných zákazníkov. Starostlivo ich vyrovnala a odložila za cukorničku v kredenci, a ak si ich Erik do týždňa nevypýtal, schovala ich do kufra k prospektom.

Gabika prišla v dohodnutý deň. Z kufrov vyložila ružové tričká a prsnaté bábiky pre Emušku, víno pre Erika a príbehy začínajúce slovami: „vtedy, keď sme“ a „pamätáš sa, ako...“ pre Silviu. Silvia sa pamätala na všeličo. A práve preto si nebola istá, či to bol dobrý nápad zveriť svoj život a volant mohutného karavanu do rúk bývalej roztržitej redaktorky školského časopisu. Po niekoľkých okruhoch okolo betónovej fontány na sídlisku však Erik označil Silviine a Gabikine šoférske schopnosti za postačujúce a osud svojej ženy a dcéry za spečatený. Môžu ísť, kam len chcú, on si bude v pokoji doma pozerať futbal.

Nadišiel deň odchodu, mladé ženy aj Erik ležali spolu s Emuškou na parketách v obývačke, rozložení ako pestrofarebné lupene kvetu okolo veľkej mapy Slovenska, za nimi školské atlasy a laptop s programom Google Earth. Gabikin ukazovák s perfektnou manikúrou, Silviin s olúpaným lakom na nechty a Erikov s oranžovým leukoplastom a mesiačikmi motorového oleja za nechtami – všetky cestovali po mape, sledovali hrubé červené línie diaľnic, toky riek a zákruty ciest, krúžili okolo modrých fliačikov jazier a šplhali sa po vrstevniciach na Kriváň a potom na nebesia.

„Tak kam vlastne pôjdeme?“

Gabika už bola všade, Silvia nebola ešte nikde a Erikovi to bolo jedno, len aby už boli preč.

„Za tri týždne prejdete Slovensko desaťkrát, môžete ísť, kam len chcete, alebo rovno zaparkujte na Liptovskej Mare a naberajte bronz,“ povedal Erik prežúvajúc jablko. Na mapu dopadali lepkavé kvapky. Keď odišiel k televízoru, Silvia ich zasnene pospájala do kanálov spájajúcich Dunaj so Šíravou, Slatinou a Gabčíkovom. Tiene v miestnosti sa po chvíli nepatrne predĺžili. Silvia zdvihla zrak od mapy. Erik ich pozoroval opretý o veraje dverí cez hľadáčik fotoaparátu. Pomyslela si, že z jeho pohľadu by to mohol byť celkom pekný motív na prvú spoločnú fotografiu z dovolenky a spojeným palcom a ukazovákom na ruke mu naznačila, aby ich odfotografoval. Erik sa postavil na stoličku a spravil prvý historický záber ich letného dobrodružstva. Keď si ho Silvia neskôr pozrela zväčšený na obrazovke počítača, na líca jej vystúpili obláčiky zradnej červene. Vo svetle blesku fotoaparátu videla sťahovacie nohavičky presvitajúce cez Gabikine letné šaty. Videla ružovkasté tukové vankúšiky derúce sa spod opasku svojich nemoderných bedrových džínsov aj odrastené korienky Gabikiných vlasov. Trochu sa zahanbila za to, že ich Erik videl práve takto. A trochu sa zahanbila aj za to, že sa trochu hanbila za to, ako vyzerá.

Deň prvý, Liptovská Mara

Bolo im krásne dekadentne a trochu zima na nohy. V tŕstí kŕkali žaby a okolo uší im bzučali komáre. Delili sa o deku a cigarety, ktoré so skupinkou kempujúcich tínedžerov vymenili za vákuované balenie párkov.

„Je tu pekne, hoci sme dnes nedošli veľmi ďaleko,“ zopakovala po tridsiatykrát Silvia.

„Uhm,“ odvetila Gabika neprítomne a zahnala sa po neviditeľnom komárovi.

„Škoda, že sme sa nedostali ďalej,“ vzdychla si Silvia, ktorá mala zrazu akosi naponáhlo.

„Veď sa neplašme, treba si to užiť. Všetko, aj cestu, aj chaos, aj priehradu, aj to, že sme prišli aspoň sem. Fakt je tu celkom pekne, už som v týchto končinách dávno nebola. Teraz mysli iba pozitívne a carpe diem.“

Gabika si hedonisticky potiahla z cigarety a po chvíli vypustila dym k zahmlenému mesiacu.

„To sa ti fakt stále darí?“ opýtala sa Silvia skepticky.

„Nie, ale tvárim sa tak,“ odvetila Gabika. „A momentálne som naozaj naplnená neutíchajúcou vďakou za to, že sme zakotvili iba pätnásť kilometrov od domu. Liptovská Mara je v lete krásna. Tie hory! Tie farby! Ten pokoj!“

„Amen! Už si dohovorila alebo ešte mieniš pokračovať v ódach na studenú vodu?“ Silvia šmátrala v tme po ďalších kamienkoch, ktoré by mohla hodiť do vody a v prípade potreby možno aj do Gabiky. „Lebo ak hej, len si poslúž, pozitívne slová v mojej prítomnosti nepoužíva takmer nikto. Ani môj vlastný muž,“ vzdychla si potichučky.

„Počuj, Silvi,“ Gabika sa jej súcitne dotkla kolena pod dekou. „Ja som si vždy myslela, že si do Erika ešte stále totálne zaľúbená. Stalo sa medzi vami niečo, ak sa smiem opýtať?“

„Smieš. Ale vlastne ti ani neviem odpovedať. Stalo sa všeličo. Nič veľké, ale tisíc maličkostí.“

„Urob si zoznam,“ navrhla Gabika. „Čo ti prekáža, čo sa ti páči, také veci. Ja si zoznamy robím stále.“

„A pomáhajú?“

„Čo ja viem? Tak povedz teda, čo sa deje.“

„Neviem,“ nadýchla sa Silvia. „Myslím, že ma nikdy nemiloval. A že teraz som mu už len na ťarchu. A na žehlenie. Všetko mu na mne prekáža. A ja tiež neviem, či ho ešte chcem. Veď vieš, láska je ako kúsok čokolády. Na začiatku jej nemôžeš odolať a zrazu je celá preč.“

„Hlbokomyseľné, to si zapíšem. Tak vieš čo?“ spýtala sa roztopašne Gabika. „Nájdi si nového. Máš na to tri týždne a moju plnú podporu. “

„Ja som vydatá a určite som sa sem netrepala hľadať novú lásku,“ vyhlásila Silvia a rezolútne zahasila ohorok v melónovej šupke.

„Okej, tak nájdi niekoho aspoň pre mňa. Beriem každého s kvalitným spermiogramom.“

Deň druhý, Liptovská Mara

Nadhladinou priehrady sa prevaľovali kúdoly žltkastého oparu: niektoré vystúpili až potmavomodré končiare mohutných vrchov nadruhom brehu, iné sa ovíjali okolo hladkých sivých kmeňov košatých jelší apomaly stúpali doich korún, natenkých konároch ajastrabích krídlach sa trhali nabeztvaré franforce avietor ich odnášal čoraz vyššie avyššie, až sa napokon rozplynuli vžiare letného rána. Liptov sa donového augustového dňa prebúdzal pomaly aposvojom: predavači brusníc ahorského medu, ešte svôňou včerajšieho vína vovlasoch, otvárali drevené okenice svojich miniatúrnych mobilných obchodíkov, iní naskladacích stolíkoch aranžovali čerstvo nazbierané čučoriedky aovčie kožušiny dovezené zPoľska, prví turisti lakťom nedbanlivo otierali zpiknikových stolíkov kvapky rosy adychom prebúdzali hľadáčiky fotoaparátov. Fialový autobus priviezol prvú várku japonských turistov.

Silvia, Emka aGabika sa prechádzali ponábreží, vlasy aletné šaty im povievali vrannom vánku, ktorý bol ešte príjemne chladný aprevoňaný arómou vody ainstantnej kávy. Podchvíľou zastali, aby odfotografovali

Emku uprostred kŕdľa vtákov, predsiluetou hôr vystupujúcich zhmly, či sdlaňami plnými hladkých sivobielych kamienkov.

„Kurník-šopa, takmer som zabudla!“ zvolala Gabika azEminho kočíka vytiahla spomedzi nespočetných fliaš sminerálkou, opaľovacích krémov anáhradných tričiek kvietkovanú kozmetickú taštičku.

„Čo tam máš?“ opýtala sa zvedavo Silvia.

„Niečo totálne dôležité. Niečo, bezčoho by som nemohla začať deň.“

„Maskaru? Vitamíny? Žuvačky?“

„Nie. Pozrite!“ povedala Gabika aotvorila zips. Apráve vtedy zavial odvody ďalší roztopašný poryv vlhkého vánku adovzduchu sa vzniesli desiatky žltých papierikov. Takých, naaké si ľudia pritelefóne píšu poznámky, ktoré potom lepia nachladničku. Niektoré zlístočkov pristáli nahlavách apleciach skupinky japonských turistov. Tí ich naradostení chytali, akeď sa im nepodarilo prečítať, čo je nanich napísané, položili si ich nadlane ačakali, kým sa ich zasa chopí vietor aodveje ich doneznáma. Celé predstavenie dokumentovali modernými fotoaparátmi, kamerami atelefónmi. Či sú len zvláštne slovenské ľudové zvyky!

„Chytajte!“ zvolala Gabika zúfalo aSilvia sEmuškou zapätami začali pobehovať aposkakovať popláži. Niektoré lístočky chytili ešte vovzduchu, podaktoré zdvihli zchodníčka, iné zasa vytiahli zvlhkej trávy či drôtených košíkov pripevnených medzi riadidlami bicyklov zaparkovaných priokraji cesty.

Jeden zpapierikov sa zniesol naSilviine plecia. Spobaveným úsmevom ho vzala aotvorila. Prečítala si citát, ktorý bol naňom napísaný, apotom ho rýchlo schovala dovrecka. Niečo vtých husto popísaných slovách ju ofúklo závanom poznania. Keď bude sama, prečíta si ten výrok ešte raz askúsi oňom popremýšľať.

Nakaravanovej dovolenke sozvedavou dávnou kamarátkou amalou dcérkou však nie je nikto nikdy sám.

„Máte všetky?“ opýtala sa Gabika, líca jemne sčervenené odnaháňania zrniek múdrosti apózovania japonským turistom.

„Načo ti to je?“ vyzvedala Silvia.

„Daj to už aj sem!“ rozbehla sa zaním Gabika. Lístoček dostala, mladíka nie.

(Robin S. Sharma)