Start

ADRIANA MACHÁČOVÁ

Keď láska zabíja

Copyright © 2016 by Adriana Macháčová

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2016 ako svoju 4 740. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4917-2

1

Simona sa potichu vkradla do izby a zastala za Ivanovým chrbtom. Sedel v kresle, nehybný, pokojný, a v ruke zvieral ovládač od televízora. Na hádku, ktorá sa medzi nimi strhla len pred desiatimi minútami, akoby už zabudol. Sústredene hľadel na obrazovku. Jeho vyholená hlava sa v modrastom svetle leskla.

Neverila, že raz oľutuje, že si s ním začala, a predsa sa to občas stane. Ulakomila sa na muža z druhej ruky. Zaplietla sa s neodolateľným donchuanom a dnes sa prebúdza vedľa gašparka, čo hopká okolo svojej bývalej ženy. Vždy sa chcela vydať, mať niekoho, o koho by sa starala, kto by jej pomohol zabudnúť na neutešené detstvo, strávené z veľkej časti v detskom domove a krátko v pestúnskych rodinách. Napriek tomu, že bola pekná a so svetlou kožou, nik si ju neosvojil. Nikto ju nemiloval a ona sa k nikomu nepripútala. Spojenie životné istoty jej vôbec nič nehovorí. Jediné, na čo si z detstva pamätá, sú strach, nepokoj, úzkosť, frustrácia a napätie. Nenaučila sa ráno vykročiť pravou nohou, nevie prekonávať problémy, veď detské domovy sú v drvivej väčšine generátorom ľudských zlyhaní.

Simona pozrela na Ivanov chrbát a ovládol ju hnev. Potlačila nutkanie natiahnuť sa a z celej sily ho udrieť. Keby poznala Ivanove myšlienky, možno by sa zbavila podozrievavosti a žiarlivosti, čo do nej každý deň zatínajú ostré pazúry.

Vystrela ruku a naklonila sa. Už-už ho mala na dosah. Stačilo by zahnať sa a... Zhrozene o krok ustúpila. Zbláznila si sa? napomenula sa v duchu. Čo to robíš? Už nie si v detskom domove, už si veľká, deti ti neubližujú, nemusíš byť v strehu, v jednom kuse sa brániť ako kedysi! Už do teba nikto nezapára, neponižujú ťa, nevydierajú len preto, že si krajšia a šikovnejšia! Tak prečo mám sklon správať sa, akoby som tam stále bola? Alebo iba kopírujem svoju matku? Som taká istá? Neschopná žiť v manželstve, neschopná vychovávať deti, pretože som to nemala od koho odpozorovať?

Simona pokrútila hlavou. Nevedela sa zorientovať sama v sebe. Vyrástla z nej neistá, nedôverčivá a agresívna hysterka. A to iba preto, že ju mama nechytila za ruku a nepreviedla svetom. Nik sa jej nezastal, neupokojil ju a nedodal jej pocit bezpečia. Je sama. Sama ako prst.

Dlho ani nevedela, ako na chlapov urobiť ten správny dojem, a hneď na prvom rande všetko pokašľala. Cítila sa hlúpo a nemožne. Sebavedomie jej nedvihli ani pekné šaty a nový účes. Čo ako sa snažila, nepripomínala dievča z dobrej rodiny. Dieťa úspešných rodičov, milujúcej matky a starostlivého otca. Mala pocit, že každý v nej rozpoznal čiernu ovcu.

Sedliakovi trčí slama z čižiem a deti z detských domovov nemajú šancu. Keby existovala súťaž o najväčší počet spackaných stretnutí, bola by horúcou favoritkou a možno aj víťazkou.

Všetky jej vzťahy skrachovali, skôr než sa stihli rozvinúť. Zničili ich malicherné škriepky. A teraz sa rúca jej krátke manželstvo. Žeby vyhľadávala iba nesprávnych partnerov? Jednému prekážalo, že nevie variť, druhému, že nedbá na sterilný poriadok. Akoby len to bolo v živote dôležité! Vie, čo má, aj kde to nájde, tak načo sa znervózňovať prehnanou poriadkumilovnosťou? Tretí jej zas vyčítal zlý vkus a jeden dokonca, že má príliš bujné vnady. Taká hlúposť, dotkla sa svojich pekne tvarovaných štvoriek. Ešteže sa naučila využívať aspoň tieto zbrane.

Život k nej nebol taký milosrdný ako k iným ľuďom. I keď, musí uznať, trochu šťastia sa na ňu nalepilo. Našla si prácu, mala z čoho splácať úbohý jednoizbový byt, kým sa konečne nevydala. Čakala, že sa veľa zmení, ale nič z toho, čo si vysnívala, nič z toho, čo jej Ivan sľúbil, sa zatiaľ nesplnilo.

Jediná priateľka Lenka, teda bývalá najlepšia kamarátka a tiež bývalá kolegyňa, ju varovala, že robí chybu. Zasievala do nej pochybnosti, vraj vzťah s Ivanom nemôže fungovať, nech mu dá radšej pokoj. Má sa kontrolovať a neskúmať ho lačným pohľadom. Ivan má dvoch synov a tí budú vždy na prvom mieste. Trojlístok šťastie neprináša.

Simona jej oponovala, že láska k deťom sa s láskou k žene nemôže porovnávať. Bola presvedčená, že raz bude preňho znamenať viac než synovia. Mýlila sa.

Jedného dňa, keď sa s Lenkou vybrali počas poludňajšej prestávky na obed, zdôverila sa priateľke, že medzi ňou a zástupcom šéfa konečne preskočila iskra. Včera sa v kancelárii po pracovnej dobe tajne pomilovali. Rýchlo, neviazane a nádherne...

„Z ničoho nič sa dotkol môjho lakťa a jemne ma pohladil. Bolo to elektrizujúce. Normálne som cítila, ako mi vlhnú nohavičky.“ Simona zasnene privrela viečka.

„Dúfam, že si odolala?“ opýtala sa Lenka napäto.

„Zbláznila si sa? To sa nedalo. Je taký chrumkavý, priam na zjedenie,“ nadchýnala sa.

„Tak čo si teda urobila?“

„Poznáš ma,“ Simona veľavravne zažmurkala. „Nevydržala som, zavlnila som sa tak, aby som sa dotkla jeho boka,“ zasmiala sa a pri chôdzi pokrútila zadkom, aby Lenke predviedla to zvodné vlnenie. „Vtom ma chytil za pás a pritiahol k sebe. Za sekundu sme ležali na zemi. Vyhrnul mi sukňu, odtiahol klin nohavičiek a vnikol do mňa. Poviem ti, videla som všetkých svätých,“ zagúľala očami. „Taký orgazmus som už dávno nezažila.“

Lenka znechutene stisla pery.

„Musel mi dlaňou zakryť ústa, aby som nevrieskala,“ pokračovala Simona veselo, nevšímajúc si Lenkino pohoršenie.

„Potom ma zatiahol pod stôl a tam som ho ústami dokončila,“ pridusene sa rozchichotala. „Predstav si ten škandál, keby nás niekto prichytil. Napríklad jeho asistentka, asi by ju porazilo. Otvorí dvere a ja s jeho vtákom v ústach!“ smiala sa.

„To nemyslíš vážne?“ opýtala sa Lenka zhrozene.

„Chápeš? Páčim sa mu. Je zo mňa hotový. Toľko toho v ňom bolo,“ šepla jej do ucha, „bol nadržaný ako býk.“

„Netrápi ťa, že rozbíjaš rodinu?“ oborila sa na ňu Lenka.

„Fungujúca rodina sa nedá rozbiť! Keby bol v manželstve spokojný, nezaplietol by sa s inou,“ Simona mykla ľahostajne plecom, ale úsmev na perách jej zmrzol.

„Si si istá, že je to tak?“

„Haló, haló! Prečo mi kladieš také otázky?“ Simona prekvapene hľadela do Lenkiných zelených očí. Žiarili hnevom a čítala v nich odsúdenie.

„Ja len, že sama si ešte nedávno také ženy nazývala kurvami,“ vyriekla Lenka ľadovo.

„Chceš mi tým povedať, že aj ja som kurva? No tak, dopovedz, čo máš na jazyku!“ vzbĺkla Simona.

„Nemá to význam!“ mávla Lenka rukou.

„Máš dojem, že si mám sypať popol na hlavu? Ja?“ rozhorčene sa pichla prstom medzi prsia. „No tak ma pretiahol, čo je na tom? Neodchádza hneď od ženy a ani svet sa preto nezrúti!“

„Mala by si o tom, čo stváraš, aspoň porozmýšľať.“

„Závidíš mi, že si si sama doteraz nikoho poriadneho nenašla! Nemá ťa kto prekotiť, preto si taká zatrpknutá!“

Lenka pokrútila hlavou: „Nie, nezávidím!“

„Tak potom – o čo ti ide?“

„Ženy, ktoré kradnú v cudzom hniezde, sú horšie ako straky.“

„Ó, aká múdrosť!“ Simona sa ironicky zasmiala.

„Mala by si vedieť, že som vyrástla bez otca. Pre inú opustil moju matku, keď som mala sedem. Mama sa z toho nikdy nespamätala. Nevedela si nájsť nového muža, z roka na rok chorľavela, až napokon umrela.“

„Čo mi tým chceš povedať? Porovnávaš ma so ženou, ktorá ťa pripravila o otca?“

„Pripravila ma o matku,“ opravila ju Lenka skleslo.

„No a čo? Ja nemám ani matku, ani otca a som tu! Nebuď taká jemnocitná. Mám právo byť konečne šťastná!“

„Máš, Simi, ale nie na úkor iného. Karma ťa dobehne a život ti to krok za krokom spočíta.“

„Odkedy si práve ty taká puritánka? Nikdy si takéto veci neriešila! O tom, že si z rozvedenej rodiny, počujem po prvý raz.“

„Nikdy si sa nepýtala,“ pohodila Lenka hlavou. „Zaujímajú ťa iné veci. O vážnych témach sa s tebou nedá hovoriť. To nie sú módne vychytávky, neoverené klebety alebo záťahy s chlapmi.“

„Ale ani hlúpe kuchárske recepty, naivné romantické knihy a slepačie reči o deťoch a psoch!“ vrátila jej zlostne, narážajúc tak na témy, o ktorých Lenka často hovorí.

„Si trápna, Simona. Ak to pochopíš, zastav sa u mňa v kancelárii na kávu. Chuť na obed ma už prešla,“ povedala Lenka chladne, zvrtla sa a zamierila k bizniscentru.

„To sa načakáš!“ precedila Simona pomedzi zuby a urazene sa odvrátila. V duchu hromžila, že sa jej zverila so svojím tajomstvom, a dušovala sa, že s Lenkou nikdy viac neprehovorí.

Lenka zachytila Simonine slová. Vykoľajene sa pootočila, ale zazrela už len jej vzpriamený chrbát. Triumfálne si razila cestu pomedzi chodcov k neďalekej reštaurácii.

Od toho dňa sa nerozprávali a jedna druhej sa na chodbách spoločného pracoviska vyhýbali. Simona bola presvedčená, že Lenka sa raz sama presvedčí, že je v tom nevinne. Ivan sa do nej zamiloval aj preto, že doma mu chýbalo pochopenie. Robila preto všetko možné, len nech sa jej slová potvrdia a dokáže Lenke, ako sa mýli. Snažila sa omotať si Ivana okolo prsta. Stále mu bola za pätami, príjemná, vždy dokonale upravená a pripravená potešiť ho aj v tom najneočakávanejšom okamihu. Spočiatku si myslela, že ich vzťah nepotrvá dlho. Sama nevedela, ako to úspešne dotiahla až do konca. Čo na tom, že sa mu vnútila, ukazovala sa len v tom lepšom svetle a nemusel o ňu usilovať. Hlavne, že to vyšlo.

No napriek radosti, že si Ivana získala, bola i tak sama. Síce s mužom, ktorého miluje, ale bez kamarátky, jedinej blízkej osoby, s ktorou by sa o svoje šťastie mohla podeliť. Najmä v takejto chvíli by sa jej Lenka zišla. Potrebovala sa s niekým porozprávať, pochváliť sa, ale ako týždne ubiehali, aj požalovať. Keby poznala svoju mamu... Nemá nikoho, kto by jej pomohol a poradil. Chovankyňa detského domova, ako len toto spojenie nenávidí!

Narovnala sa, nečujne vycúvala do chodbičky a prešla do kúpeľne. Zavrela za sebou dvere, rozsvietila svetlo a zadívala sa do úzkeho zrkadla nad umývadlom.

„Nevládzem,“ povzdychla si, prižmúrila oči a zaklonila hlavu. Znenazdajky jej tento pohyb pripomenul scénu, akú pred desiatimi mesiacmi videla v odraze tohto malého zrkadla.

„Si nádherná,“ objal ju odzadu. Oprela sa o Ivanovu mocnú hruď a v uchu pocítila jeho teplý dych.

„Ďakujem,“ s úsmevom sa pootočila a pobozkala ho na líce. Postrehla, že šiju má stuhnutú a na perách silený úsmev. Čosi nie je v poriadku, vytušila.

„Stalo sa niečo?“ opýtala sa.

„Nie, vlastne... Denisa sa o nás dozvedela,“ dodal. Jeho hlas znel smutne, zazdalo sa jej, že aj vyčítavo.

„Od koho?“ Telom jej prebehla triaška strachu i radosti. Konečne, pomyslela si. Nemusia viac tajiť svoj vzťah a hádam sa niekam posunú.

„To by som aj ja rád vedel, ktorá sviňa ma bonzla!“ vyprskol rozhorčene.

„Láska, nerozumiem ti. Hovoril si predsa, že medzi vami to už nie je ono, nespávate spolu a s Denisou žiješ len kvôli deťom. Keby ťa pri nej nedržali, ihneď sa odsťahuješ,“ pripomenula mu.

„Hovoril, hovoril...“ odtiahol sa a odvrátil zrak.

„V čom je problém?“ opýtala sa. Bola zmätená.

„Problém je presne v tom, Simča, že máme deti!“ odvrkol namosúrene.

„Ja viem, ale už nie sú také malé. A niekedy je lepšie, keď sú rodičia od seba, akoby sa mali pred nimi hádať. To je pre ne určite horšie. Človek sa nevie donekonečna pretvarovať. Ber to pozitívne, čo...“

„Doriti!“ zahrešil. Dlaňou si prešiel po tvári, nervózne si pošúchal jemné strnisko na brade a zvrtol sa. „Nechápeš to!“ zovrel päsť a buchol do zárubne kúpeľňových dverí.

„Asi nie,“ podotkla prekvapená, že je taký nazlostený, a ustúpila.

„Chlapci nič netušia. Nevedeli, že to medzi nami nefunguje. A zrazu je koniec. Len tak! Rozumela by si tomu na ich mieste?“

„Keby mi to niekto vysvetlil, tak určite áno,“ prisvedčila Simona, uprene naňho hľadiac.

„Nie je to také jednoduché!“

„Prečo nie?“

Ivan mávol rukou a dvoma krokmi prešiel do izby so skriňou, knižnicou, malým stolíkom s kreslom a s rozťahovacím gaučom.

Simona ho nasledovala. Zastala na prahu. Napriek Ivanovej očividne zlej nálade pocítila, ako ju zaplavuje šťastie. Sú spolu štyri mesiace. Milovala ho a bola presvedčená, že aj Ivan ju má rád. V ten deň začala v sebe čičíkať nádej, že sa rozvedie a vezme si ju. Lenže... Prečo je z odhalenia ich pomeru taký podráždený? Mal by sa tešiť, veď môže zmeniť svoj život! Neraz jej rozprával, aké to bude pekné, keď budú spolu žiť. Kúpia si dom so záhradou v niektorej z dediniek v okolí Bratislavy. K neveľkej vilke psa, mačku a založia si rodinu. Teraz sa tá chvíľa priblížila, nedá si ju ujsť. Zlou novinou bolo iba to, že sa Denisa o nich dozvedela od niekoho iného, nie od Ivana.

„Čo ti Denisa vlastne povedala?“

Simona chcela poznať každý detail, bola zvedavá, či sa hádali, čo mu manželka vyčítala, či kričala, možno plakala. Alebo ju, nebodaj, Ivan so slzami v očiach prosil o odpustenie? Dúfala, že nie. Dúfala, že sa rozhodol rovno pre ňu. Tak by to chcela...

„Vyhodila ma. Kufre mám v aute.“

„Vyhodila?“ zopakovala Simona nechápavo. Nemôže ho vyhodiť z bytu, ktorý patrí aj jemu!

„Chce byť sama a všetko si premyslieť. A to isté mám urobiť aj ja.“

„To je dobré rozhodnutie, nie?“

„V čom?!“ vybuchol.

Simona pokrútila hlavou. Ivanovo správanie ju zarážalo.

„A čo si chcel počuť?“

„Hocičo! Mala ziapať, revať, dožadovať sa vysvetlenia! Namiesto toho vyhlásila, že sa nechce so mnou viac baviť, vraj nemá o čom!“ rozzúrene prešliapol na mieste. „Povedala, nech odídem. Bez boja? Chápeš to?“

Simona si prihladila hnedé vlasy siahajúce po plecia. Tak je to teda! Nekričala a to ho štve. Zvesil uši, prosil ženušku, žobronil, aby ju obmäkčil... Potriasla hlavou, aby potlačila dotieravé predstavy.

„Neviem, čo mám robiť.“ Ivan sa zrútil do kresla a ruky si zložil na kolenách.

„Môžeš sa nasťahovať ku mne a neskôr uvidíš,“ navrhla. Prisadla si k nemu na operadlo a zadívala sa na jeho široké ruky, dlhé kladivkové prsty a pestované nechty. Všetko na ňom poznala. Naspamäť. Husté obočie nad hnedými chápavými očami, úzky nos, výrazné bezohľadné pery...

„K tebe?“ Prudko vstal a rozhliadol sa po malom byte bez balkóna. Urobil dva kroky tam a dva späť. Je to tu pritesné, nedá sa tu dýchať. Budú sa pliesť jeden druhému pod nohami a okrem toho neznáša Petržalku! Nikdy sa tu necítil príjemne. Simonin byt mu dosiaľ neprirástol k srdcu. Lenže má inú možnosť? Nie, odpovedal si v duchu. Niekde musí prečkať, kým Denisu trucovanie prejde. Napokon Simona je krásna, milá a priťahuje ho. Pochybuje, že neviazanú prudkú vášeň a erotické vzrušenie, aké prežíva s ňou, ešte v živote zažije. Taký búrlivý sex s inou ženou nepoznal. Pravda, o jeho žalúdok a špinavé košele sa do dnešného dňa starala Denisa, ale aj Simona to hádam zvládne. Plusom je, že toto dievča by pretiahol aj v špajze, takže tých niekoľko metrov štvorcových im načas vystačí.

„Áno, ku mne,“ prikývla. „Veď len dočasne, kým sa...“ zasekla sa a po chvíli dodala:„... kým sa veci nevyriešia.“

Simona mala na mysli rozvod, majetkové vyrovnanie a celý ten kolotoč okolo výživného a starostlivosti o deti. No a naostatok kúpu spoločného domu so záhradou. Nebude ho však dráždiť. Nech sa rozhodne sám. Verila, vlastne dúfala, že sa k manželke už nevráti. Poznala ho, nerád ustupoval, zakaždým chcel mať pravdu. Žeby to teraz bolo inak?

Z úvah ju vyrušila Ivanova otázka: „Takže sa k tebe môžem nasťahovať?“

„Áno, samozrejme,“ uľahčene si vydýchla a zahnala pochybnosti kamsi do kúta.

Ivan si opäť sadol do kresla. Načiahol sa, chytil Simonu za boky a stiahol si ju na kolená. Mlčky si zaboril tvár do jej pekných pŕs, aby ukryl zmätok a rozpaky. Nech si Denisa nemyslí, že sa vráti s prosíkom. To určite nie! Nemieni sa jej podlizovať, aj keď si uvedomuje, že zlyhal, bol neverný, urobil chybu. Takto sa však veci neriešia! Metódu odprosovania, pokánia a sľubovania modrého z neba hneď zavrhol. Spoliehal sa, že keď nebude Denisu kontaktovať, sama zistí, ako jej chýba, a začne oňho bojovať.

Simona sa predklonila nad umývadlo. Pustila vodu a opláchla si tvár.

Denisa nekričala, nenadávala, nerozbíjala taniere a nebúchala dverami. Neštvala deti proti otcovi a ani z nich nerobila rukojemníkov. Žiadne búrlivé scény a dramatické hádky sa nekonali. Na druhý deň Ivanovi stručnou esemeskou oznámila, že vymenila zámku vo dverách. Ivan protestoval, to predsa nemôže urobiť, na to sú zákony. Byt je aj jeho. Márne. Denisa neustúpila a on sa nezmohol na nijaké rázne kroky.

Vtedy sa Simona nad Denisiným konaním uškŕňala, veď jej sama vohnala manžela do náruče! Až neskôr pochopila, aký to bol z Denisinej strany rozumný ťah. Neznepríjemnila Ivanovi život, neznechutila mu domov a nezhnusila sa mu. Práve naopak.

Zo dňa na deň sa zmenil. Z večera do rána sa z neho stal ukážkový otec. Denne deťom telefonoval a posielali si esemesky. Nakupoval im prehnane drahé darčeky, keď mohol, vyzdvihol ich zo školy a víkendy trávil výlučne s nimi. Simona do ich kruhov nemala prístup. Žiarlila. Bola presvedčená, že všetko Ivanovo úsilie je len spôsob, ako upútať Denisinu pozornosť. Urazenosť, že ho Denisa nevolá späť, sa vytrácala, ale ustúpiť i tak nemienil. Bol presvedčený, že zlomí jej pýchu.

Jedného dňa ho zaskočila doporučená obálka zo súdu. Ivan ju prudko roztrhol a vytiahol rovnopis Návrhu na rozvod manželstva aj so všetkým prílohami.

Navrhovateľ: Denisa Jungová

Simona sa nahla ponad jeho plece a do očí jej udrel dôvod rozpadu manželstva, ktorý bol zo všetkých odsekov textu najstručnejší.

Nevera!

Ivan vybuchol. Papiere niekoľkokrát pokrčil, odhodil a opäť dvíhal a vystieral. Zúrivo dupotal po Simoninom malom byte, rozhadzoval rukami a klial. Denisino konanie pociťoval ako nespravodlivosť a nevďačnosť. No napokon, navzdory zlosti, vyhrážkam a krivde, ktorá ho dusila, bez dlhšieho váhania s návrhom na rozvod súhlasil. Aspoň sám sebe niečo dokázal, keď už to nešlo inak. Len čo, to nevedel.

Týždeň nato Simona odišla zo zamestnania, kde obaja pracovali. Vraj ak sa o tom spolupracovníci dozvedia, narobí to zlú krv. Vzťah podriadený – nadriadený nefunguje tak, ako by mal. O Simone by si mysleli, že je v porovnaní s ostatnými kolegami vo výhode. Radšej preventívne všetkých neprajníkov umlčia. Nikto sa do nich nebude obúvať. Sprvu s tým nechcela súhlasiť, veď predsa nemohla predpokladať, že svojho princa stretne na pracovisku. Napokon sa dala Ivanom presvedčiť a našla si nudné miesto v banke. Dúfala, že si tam nájde aspoň nejakú novú priateľku, ale zatiaľ sa s nikým nezblížila. V kancelárii sedela s dvoma staršími ženami. Ich reči na tému starostlivosť o domácnosť a rozoberanie problémov dospelých detí jej liezli na nervy. Veľa ráz sa pristihla, ako z nostalgie hľadí z okna ponad námestie a strechy nízkych domov smerom k budove bizniscentra, kde kedysi pracovala. Kde dosiaľ pracuje Ivan a Lenka a kam sa túži vrátiť. Musela odísť, musela ustúpiť a teraz ju dusí strach, že nad svojou láskou stráca kontrolu.

Ivanov rozvod sa ťahal pol roka. Dva mesiace po ňom sa v apríli v tichosti vzali. Napokon dobehli do cieľa a môžu napĺňať svoje plány. Tie plány, o ktorých jej Ivan hovoril a odvtedy o nich sníva. Lenže ešte v ten večer Simone došlo, že Ivan ich sobáš vnímal iba ako akt pomsty. Nevedel sa totiž dočkať, kedy novinu o svojej ženbe hlučne oznámi exmanželke. Čakal, že Denisa sa konečne zrúti, rozplače a požiada ho, aby sa vrátil. Ktovie, možno hneď na druhý deň by nové manželstvo anuloval. Myslel si, že sobášom Denisu dostatočne vytrestal a bývalá sa zľakne, že keď si Ivan založí novú rodinu, na starú rýchlo zabudne.

Simona ho počúvala so zatajeným dychom. Čo hovorí Denisa na druhej strane spojenia, mohla iba dedukovať.

„Oženil som sa... Áno, s ňou... Čože? To je všetko, čo mi povieš? Veľa šťastia?“ neprirodzene sa zasmial. „Tak teda ďakujem!“ vprskol. „Čo? Počkaj!“ pozrel na tmavý displej a nahnevane hodil telefón na kreslo.

„Dala ťa srdečne pozdravovať!“ vyštekol, prehĺtajúc žlč. Bez ďalších slov odsunul stolík, jedným ťahom rozložil gauč a krížom sa naň zvalil, až zavŕzgali perá.

To, že Denisu miluje, mu začalo dochádzať, až keď ju nadobro stratil. Spájali ich deti, mladosť, ktorú spolu prežili, aj dni, keď spoločne starli. Keby nebol tvrdohlavý a vyznal by sa Denise zo svojich pocitov, románik s kolegyňou by mu isto odpustila, vyčítal si.

Simona si utrela tvár do malého frotírového uteráka a vystrela sa. Hrá druhé husle a na vlastnej koži prežíva rovnaké trápenie ako kedysi Denisa, keď súperila s ňou – manželovou milenkou.

Ivan rodinu v skutočnosti nikdy neopustil. Aj tento víkend strávi s nimi, kým ona bude vyzerať z okna ako nahnevaná piraňa z akvária a čakať, kedy sa vráti domov.

Cíti sa tu Ivan vôbec doma? zauvažovala. Zrejme nie, odpovedala si vzápätí. Lyžiarsku výstroj má v Denisinej pivnici, golfové palice za dverami v pracovni a knihy v knižnici. Ani len cédečká si nedoniesol. Vraj by ich tu nemal kam dať. Dopratal si iba bicykel, oprel ho v pivnici o jej starú Esku a na oba sa od tých čias práši. Na spoločné plány už dávno zabudol a ani jeden sľub nesplnil. Dom, záhrada, pes, mačka boli iba prázdne slová. Tak je to, pomyslela si skleslo. Plecia jej ovisli.

Nechcela si pripustiť myšlienku, že je osamelá a nešťastná.

Zviezla sa popri stene na studené kachličky, kolená si pritiahla k brade, hlavu ponorila medzi ne a zúfalo sa rozplakala. Súťaží s Denisou, cíti, že sa pretekajú o Ivanovu pozornosť, a nevie si s tým dať rady. Ani Ivanova mama si ju neobľúbila. Dobre vie, že s ich manželstvom nesúhlasila a stále proti nej brojí. Simone sa vybavili pavučinkové vrásky, ktoré sa pri pohľade na novú nevestu s nevôľou prehĺbili Dorote Jungovej okolo stisnutých pier. Striaslo ju.

O čo som horšia než Ivanova prvá žena? premýšľala. Simonu skľučovali mnohé smutné otázky. Ľúbi ju Ivan ešte? Ľúbi... Veď večer sa milovali a ráno ju pred odchodom do práce vášnivo pobozkal! Chytala sa povestnej slamky. Tak nerob paniku, upokojovala sa. Všetko je v poriadku. Musíš niečo vymyslieť, čím ho k sebe pripútaš...

2

„Niektoré veci musíš pustiť z hlavy, inak ťa zničia,“ prikázala si Denisa Jungová ticho už aspoň po stýkrát a ľahla si na veľkú manželskú posteľ. O čo by bolo jednoduchšie, keby mi niekto do temena hlavy vrazil tenký drôtik a ako bábku ma vyviedol z tohto začarovaného kruhu, pomyslela si a rozochvene sa zahľadela na puklinku v strope. Kedy sa tam objavila? Bola tam už včera? Sústredila na ňu všetky myšlienky, len aby ustavične nerozmýšľala o Ivanovi. Zbytočne...

Automaticky pootočila hlavu a pozrela sa na miesto vedľa seba, akoby očakávala, že Ivan bude vedľa nej ležať. No druhá polovica veľkého lôžka zo svetlého dreva bola prázdna, i keď sa na nočnom stolíku vedľa malej lampičky s bielym keramickým klobúkom stále kopili Ivanove detektívne romány. Tuho stisla viečka, aby zas a zas i napriek predsavzatiu prežila svoje sklamanie a bolesť zo zrady.

Nikdy nezabudne na poobedie, keď sa trolejbusom trmácala na pravidelnú kontrolu ku gynekológovi. Výtvarnú výchovu za ňu suplovala kolegyňa, aby stihla ordinačné hodiny. Prváčikov, ktorých učila na základnej škole neďaleko ich bytu na Grösslingovej ulici, iba nerada zverovala niekomu inému. Lenže vtedy nemala inú možnosť.

Dvestodvanástka sa bzučiac šplhala hore Pražskou ulicou smerom na Kramáre, až uviazla v zápche. Doprava ustrnula a cestujúci v trolejbuse sa rozfrflali.

Povzdychla si a pozrela na hodinky. Ak sa do desiatich minút nepohnú, príde neskoro. Možno by mala vystúpiť a vybehnúť pešo hore kopcom, napadlo jej.

Vyzrela cez okno na oblohu s tmavými ťažkými mrakmi a inštinktívne si pritiahla hodvábnu šatku viac ku krku. Nie, to nie je dobrý nápad. Zvečera do rána sa poriadne ochladilo. Leto sa sotva skončilo, ledva začal september a už sa hlási jeseň.

Zahľadela sa na kolónu áut vedľa trolejbusu, vozidlá boli zoradené husto za sebou, a pátrala očami, kde sa čo stalo. Nevidela nič. Pohľadom zablúdila na kolená spolujazdkyne v jemných nylonových pančuškách na sedadle modrého mercedesu pod nimi a veľkú mužskú ruku, ktorá žiadostivo plávala hore-dolu po mladom stehne až k okraju krátkej džínsovej sukne. Nevedela odtrhnúť zrak od obrazu, ktorý jej nevdojak pripomenul mladosť.

„Ruky na volant!“ okrikovala kedysi Ivana, jemne ho capkajúc po hánke, keď sa v starej zelenej fordke Ivanovho otca, voňajúcej po tabaku, vozili nočnou Bratislavou a hľadali miesto, kde by ich nik nevyrušil. Túlili sa k sebe, hľadeli na hviezdy a snívali o spoločnej budúcnosti...

Takmer všetko, čo si želali, sa im splnilo. Iba tie dotyky sa z ich života pomaly vytrácali. Nemali na ne čas. Jedno dieťa, druhé dieťa, domácnosť, starnúci rodičia, práca, no predovšetkým Ivanova úspešná kariéra vo veľkej holdingovej spoločnosti ich ochudobňovali o nežné objatia a vášnivé bozky. Na okamih zatúžila, aby sa ten stratený čas vrátil a mala opäť dvadsaťdva. Bezstarostne by brázdili tiché nočné ulice v starom aute a o luxusnom tátošovi, ktorý dnes parkuje pod oknami ich mezonetového bytu, by naďalej len snívali.

V tej chvíli si uvedomila, že ich auto je rovnaké, ako má párik štíhlych nôh a lačnej ruky. Model, farba, zadné tmavé sklá... Zovrelo jej hruď.

Prikrčila sa a nahla viac dopredu, aby lepšie videla do vozidla pod sebou. Aj interiér bol rovnaký ako v ich aute. Antikorová lišta na palubnej doske, displej navigačného systému, kožené sedadlá. V odkladacom priestore medzi nimi jasne videla krém na ruky s čiernym nápisom Chanel. Natiera si ním ruky, keď idú na výlet, na nákupy, k rodičom... Vždy sa tak ponáhľa, že doma to nestihne.

A vtedy sa telo vodiča pohlo a pootočené predklonilo k žene. Ľavou rukou si pritiahol k sebe jej tvár, aby ju mohol pobozkať. Spopod manžety bielej košele sa na zápästí blysol nápadný strieborný ciferník hodiniek značky Cartier. Ivan! Kúpila mu tie hodinky na minuloročné Vianoce.

Zmeravela a zbledla ani stena. Hlava sa jej šialene roztočila a cestujúci okolo nej sa roztancovali. Z očí jej vytryskli slzy a z úst sa vydral zúfalý vzlyk.

„Panebože!“ predklonila sa, aby sa dokázala nadýchnuť, a hlavu si ukryla do dlaní. Žalúdok sa jej vzbúril, akoby sa šplhal hore pažerákom do hrdla. Jej manžel, jej Ivan, otec jej synov má milenku! Zalial ju pot. Potlačila vracanie.

„Pani, potrebujete pomoc?“ ktosi sa dotkol jej ramena.

Nevládala sa pohnúť, nevládala odpovedať, žiaľ ju úplne ochromil. Práve sa jej zrútil život...

Mala by spať. Ráno príde Ivan a vezme ich s deťmi na nákupy. Tešila sa, aj sa bála. Každé ich stretnutie v nej vyvolávalo zmätok. Obrátila sa na bok, ale spomienky ju i naďalej prenasledovali...

„Ako si mohol? Ako si mohol?“ Oči jej plávali v slzách.

„Deni, bol to len jednorazový úlet. Nič pre mňa tá baba neznamená,“ Ivan šokovane prevaľoval slová na jazyku ako horúci zemiak. Snažil sa nájsť ospravedlnenie a vysvetlenie. Mal by zvaliť vinu na Simonu, špekuloval, zvodkyňu túžiacu po sexuálnych dobrodružstvách, ktorá ho uhnala. Z jeho strany išlo len o zvedavosť a potrebu niečo si dokázať, obyčajné narcistické uspokojenie.

„Odkiaľ sa s ňou poznáš?“ udrela naňho Denisa s ďalšou otázkou.

Mlčky nadvihol plecia. Čím menej jej povie, tým lepšie.

„Odpovedz mi, Ivo! Odkiaľ sa s ňou poznáš?“

„Deni,“ vstal z pohovky a zamieril k nej. Nikdy si nemyslel, že sa Denisa o jeho afére s mladou kolegyňou dozvie. Dával si pozor, v práci si so Simonou stále vykali, aby nebodaj na seba nejakým spôsobom neupozornili. Doriti, a predsa sa tak stalo! Denisa naňho udrela tak nečakane, že sa nevedel vynájsť. Mal radšej zatĺkať, tvrdiť, že to nebol on, že sa zmýlila, možno by sa z nevery vyvliekol. Som idiot, nadával si Ivan v duchu.

„Odíď,“ povedala Denisa pokojne a utrela si oči. „Chcem, aby si odišiel. Nemôžeme zostať pod jednou strechou. Tým sa nič nevyrieši. Práve naopak, hádky by to zhoršili. Obaja si v pokoji premyslíme, čo ďalej. Potom sa uvidí. Nechcem sa s tebou viac baviť, aspoň nie teraz,“ dodala rozhodne.

O chvíľu prídu ich synovia z tréningu, nesmú počuť rodičov hádať sa. Nechce, aby ju videli plakať.

„Kam mám ísť? Neblázni, Deni...“ nechápavo rozhodil rukami.

„K matke. Veď do Pezinka to nie je ďaleko. Alebo choď do hotela... Neviem,“ mykla plecom a zviezla sa do kresla.

„Doriti, Denisa, načo je dobrý tento cirkus?“

„Potrebujem čas,“ povedala tlmeným hlasom.

„V poriadku!“ Ivan bez ďalších slov vyšiel z obývačky, otvoril šatníkovú skriňu a vybral veľký čierny kufor. Nesústredene doň hodil dva obleky, košele, manžetové gombíky, kravaty... Chvíľu zaváhal pri tmavomodrej viazanke s bielym prúžkom, ktorú mu Denisa kúpila na výročie ich svadby, ale napokon napchal do kufra aj tú.

Predpokladal, že ho zastaví, zadrží, urobí hoci aj nepatrné gesto, aby prestal s balením, a potom odloží jeho odev späť do skrine. Zakaždým, keď sa pohádali, snažila sa ich spor urovnať. Sám sa nikdy nenamáhal, čo ako bola hádka malicherná. Vždy čakal, kedy Denisa za ním príde, ponúkne mu kávu či koláč a ticho utrúsi: Zabudnime na to, nehádajme sa... Tentoraz sa však nič nedialo. Možno by mal sám prejaviť trochu pokory a povedať jej, že mu na nej záleží, nech mu odpustí. Slová ho štípali na jazyku, ale nevyslovil ich. Je to predsa aj jej vina, že pokukuje po iných. Prestala sa o seba starať, dbať o to, aby aj doma chodila upravená a priťahovala ho. Vyhýba sa aj potešeniu z telesnej rozkoše, tak čo sa čuduje?

Kedysi to bolo úplne inak. Roky žili spokojne, bez väčších búrok. Delili sa nielen o radosti, ale aj starosti všedných dní. Nosil jej darčeky, zaspával s rukou na jej boku. Bozkami ju vytrhával zo sna, zobúdzali sa s prvým ranným svetlom, aby sa v nežnom súboji poddali rozkoši. Dnes sa márne snažil nájsť zmysel ich spoločného života, na nič neprišiel. Ich dni sa vliekli ako sentimentálna nudná pieseň. Netancovali pri nej, neknísali sa v spoločnom objatí, iba nehybne posedávali vzdialení od seba, akoby sa medzi nimi vytvoril hrubý múr. Mal len dve možnosti – zutekať alebo umrieť nudou.

A tak odišiel. Nepriamo ho Denisa vyhodila. Počká si, kým ho zavolá späť.

Denisa počula, ako otvoril a buchol dvermi. Vzápätí sa k nej doniesol dupot jeho krokov dole schodiskom a ich doznievajúca ozvena. Tak veľmi mal naponáhlo. Kroky sa ozývali čoraz slabšie, ale dúfala, že sa vráti, veď nechce, aby ju opustil. Mal orodovať, brániť sa, vziať rodinu na dovolenku alebo aspoň na večeru. Lenže to by nebol Ivan. Zbabelo odišiel bez akéhokoľvek vysvetlenia.

Vyskočila a prebehla k dverám. Pritlačila si čelo o hladkú dosku vchodových dverí, zadržala dych a nastražila uši, či schodiskom nestúpa späť, ale nič nepočula.

Ticho sa dalo doslova krájať.

Vrátila sa do izby. Z ulice k nej doľahol zvuk motora. Natiahla krk, ale už zazrela len zadné svetlá Ivanovho mercedesu. Sadla si do kresla a pritiahla si kolená ku brade. Túžila upadnúť do mdlôb, zaspať naveky, nech sa netrápi.

Načo je dobrý tento cirkus... Myšlienky jej bezmocne rotovali hlavou ako na retiazkovom kolotoči. V ušiach jej hučali saxofóny, trúbky a klaksóny šialenej cirkusovej hudby. Čo teraz? spytovala sa sama seba.

Aj keď Ivana sama poslala preč, čakala ho s večerou, uhládzala obrus a kontrolovala naložené kuracie steaky odpočívajúce v chladničke.

Čakala, že zavolá, prechádzala sa bytom a vyzerala z okna... Neprišiel, neozval sa. So synmi sa v ten večer mlčky najedli.

Na druhý deň nevyspatá, vyplakaná a vyčerpaná sedela v taxíku a cez bočné okienko s očami plnými červených popraskaných žiliek unavene civela na sivú sklápaciu bránu podzemnej garáže bizniscentra. Striehla, kedy sa v nej objaví Ivanovo auto, kam pôjde a najmä, kde opäť zaparkuje.

Netrvalo dlho a mercedes svištiac pneumatikami na mokrom asfalte prefrčal okolo nich. Taxikár ho z dostatočnej vzdialenosti prenasledoval a mrkal do spätného zrkadielka na jej bledú tvár. Bola mu vďačná, že sa jej na nič nepýta, zrejme tušil, o čo ide.

Prešli nábrežím, zabočili na Most SNP, hnali sa betónovou džungľou za mercedesom, až napokon Ivanovo auto zaparkovalo pri obrubníku, vedľa úzkeho pásu trávnatej plochy pred vysokým panelákom na Znievskej ulici.

Taxík zastavil hneď za ním.

Ivan svižne, neobzerajúc sa, vystúpil a zamieril ku schodisku vedúcemu na terasu domu. Tvár mal pokojnú, bez najmenšej stopy trápenia. Denise sa zazdalo, že sa dokonca usmieva.

Nenápadne vykĺzla z taxíka a vydala sa za ním. Podišiel k bráne jedného z vchodov. Nehľadel na zvončeky, neprechádzal prstom po umelohmotných drapľavých obdĺžnikoch, nikomu nezazvonil. Sklonil sa, otvoril koženú aktovku, ktorú nosil do práce, a vytiahol zväzok kľúčov. Videla, ako ich v prstoch preberá, posúva na karičke a hľadá správny. Z duše jej unikala posledná nádej, srdce divoko bilo, akoby jej chcelo vyskočiť z hrude. Najradšej by sa rozbehla a udrela ho do chrbta, nech sa spamätá.

Čo to robí? zmätene jej vírilo hlavou. Odomyká si. Sám!

Svojím kľúčom!

Denisa si siahla na krk, cítila vlastný pulz. Pochopila. Býva u tej druhej.

Chcela iba trochu času. Zabudla by. Možno nie zajtra, ale o týždeň by ju Ivanova zrada až tak nebolela. No odchodom k milenke jej muž nadobro spečatil ich rozchod.

Nevedela, ako sa dovliekla späť k taxíku. Pred očami mala hmlu, srdce jej ostrý nôž sekal na kúsky.

Je dobojované. Uprednostnil inú.

Od toho dňa udalosti nabrali rýchly spád. Rozhodla sa bleskovo a nekompromisne, akoby ju riadil automatický pilot jej vlastnej sebaúcty. Stiahla si z prsta obrúčku a vložila ju do šuplíka. Ivan tú svoju i tak už roky nenosil, vraj ho omína. Teraz už vie prečo. Zavolala do firmy Adlo a požiadala o neodkladnú výmenu bezpečnostnej zámky na dverách. A ešte v ten večer spísala s právničkou návrh na rozvod.

Unáhlila sa, teraz to už vie. Štyri mesiace po rozvode, desať bez Ivana a stále nenašla vytúžený pokoj. Najťažšie bolo priznať si vlastný omyl. Lenže už bolo neskoro...

Denisa natiahla ruku k prázdnemu miestu na posteli, zachytila Ivanov vankúš a pritiahla si ho k sebe. Vnorila doň nos a zhlboka vdýchla. Po Ivanovej vôni už nebolo ani stopy.

Všetko je preč, pomyslela si. Spopod viečok sa jej vykotúľali slzy horkosti.