Start

Alexandra Oliva 

POSLEDNÁ

Copyright © 2016 by Alexandra Oliva

Translation © 2017 by Jozef Kot

Cover photo © Ilina Simeonova

Cover design © Studio Jan de Boer, Amsterdam

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5275-2

Posledná je beletristické dielo. Mená, osoby, miesto deja a príbehy sú výplodom autorkinej predstavivosti, alebo sa používajú fiktívne. Každá podobnosť s konkrétnymi osobami, či už živými alebo mŕtvymi, a s udalosťami alebo miestom deja je výlučne náhodná.

Prvý z produkčného tímu umrie strihač. Ešte sa necíti chorý, ale nie je ani v teréne. Pobral sa tam iba raz, pred začiatkom nakrúcania, pozrel si les a potriasol si ruku s tými, ktorých filmový materiál bude upravovať. Asymptomatický prenos nákazy. Vrátil sa po vyše týždni a teraz sedí v strižni sám a cíti sa vynikajúco. Na tričku má nápis MÁM V SEBE MORE KÁVY, ALE ANI KVAPKU GENIALITY.

Klepne na kláves a na tridsaťdvapalcovej obrazovke sa mihajú obrazy, ktoré dominujú jeho zapratanému počítaču.

Úvodné titulky. Mihne sa dubové a javorové lístie a zjavuje sa obraz ženy, ktorá v prihláške do súťaže farbu svojej pokožky celkom výstižne opísala ako „mokka“.

Má tmavé oči a veľké prsia, ktoré sa jej ledva zmestia do oranžovej športovej podprsenky. Vlasy má upravené do tuhých čiernych špirál, pričom každá je dokonale umiestnená.

Nasleduje panoramatický pohľad na hory, vo vrcholiacom lete zelené a plné života, skvost severovýchodnej časti krajiny. Pohľad na králika, nachystaného sa rozbehnúť, nato terénom kráča mladý beloch so strapatými vlasmi, ktoré sa na slnku lesknú ako sľuda. Detailný záber na toho istého muža, ktorého prenikavé modré oči pôsobia prísne a mladistvo. Za ním prichádza do obrazu drobná Kórejčanka, kľačiaca v belasej plédovej sukni na jednom kolene. Drží v rukách nôž a hľadí do zeme. Za ňou stojí vysoký holohlavý muž s týždňovým strniskom. Kamera záber približuje. Žena sťahuje králika z kože. Potom zase nehybný záber, tentoraz muž s tmavou pokožkou, ale bez strniska. Hnedočierne oči do kamery hľadia pokojne a sebavedome, jeho pohľad akoby vravel Musím vyhrať.

Rieka. Sivá stena útesu, kde-tu zarastená lišajníkmi, a ďalší beloch, tentoraz s ostrými červenými vlasmi. Pridŕža sa útesu, záber prechádza na lano, ktoré ho istí a na skale pripomína slizký pruh lososovej farby.

V ďalšom statickom zábere je žena so svetlou pokožkou a svetlými vlasmi, zelené oči jej svietia cez štvorhranné okuliare s hnedým rámom. Strihač sa pristavuje pri tomto zábere. Akoby sa mu na ženinom úsmeve i na tom, ako úkosom hľadí do kamery, niečo páčilo. Pôsobí reálnejšie ako ostatní. Možno sa jej iba lepšie darí svoju úlohu predstierať, ale aj tak sa mu páči. Možno aj preto, lebo aj sám rád dokáže predstierať. Produkčný tím už desať dní nakrúca a strihač túto ženu tipuje za víťazku diváckej súťaže o najobľúbenejšieho súťažiaceho. Blondína miluje zvieratá a do všetkého sa horlivo zaúča. Osvojuje si rozličné zručnosti rýchlym tempom a s ľahkovážnym úsmevom. Keby sa mal na voľbe zúčastniť, z mnohých hľadísk by jej dal svoj hlas.

Otvárajú sa dvere strižne a vstupuje vysoký beloch. Strihač na stoličke stuhne, keď sa mu ponad plece nakloní štúdiový režisér.

„Na ktoré miesto by si teraz umiestnil Zoo?“ spytuje sa režisér.

„Za Stopára,“ hovorí strihač. „Pred Rančerom.“

Režisér zamyslene pokyvuje hlavou a o krok odstúpi. Má čistú modrú košeľu, bodkovanú žltú kravatu a džínsy. Strihačovi podobne ako režisérovi od slnka stmavla pokožka.

No jeho pôvod je nejasný. Keď vyrastal, vôbec nevedel, akú etnickú príslušnosť si má v príslušnej rubrike dotazníkov začiarknuť. Pri poslednom sčítaní obyvateľstva sa prihlásil k belochom.

„A čo Vojenský pilot? Pridal si v titulkoch k nemu zástavu?“ spytuje sa režisér.

Strihač sa na stoličke poobráti. Jeho tmavé vlasy, osvetlené zozadu počítačovým monitorom, pripomínajú rozstrapkanú svätožiaru. „Hovoríš to vážne?“ spytuje sa.

„Stopercentne vážne,“ odpovedá režisér. „A koho dávaš na posledné miesto?“

„Ešte vždy tú mladú Tesárku, ale...“

„Nemôžeš ju dať na koniec.“

Práve to som chcel urobiť, má na jazyku strihač. Už odvčera sa mu nechce prerábať úvodné titulky, a ešte musí dokončiť finále za tento týždeň. Má pred sebou dlhý deň. Aj dlhú noc. Otrávene sa zase obráti k obrazovke. „Uvažoval som o Bankárovi alebo o Čiernom doktorovi.“

„Bankár,“ prisvedčí režisér. „To je aj môj tip.“ Zmĺkne, potom sa spýta: „Videl si včerajšie zábery?“

Tri epizódy týždenne, pri takom krátkom výrobnom čase nestojí za to o nich rozprávať. Rovnako by všetko mohli odvysielať naživo. Terajší postup vôbec nie je únosný, pomyslí si strihač. „Iba prvú polhodinu.“

Režisér sa zasmeje. V žiare monitora mu rovné predné zuby zožltnú. „Môžeme sa v tom preberať ako v zlatej bani,“ dodá. „Či už Čašníčka, Zoo, alebo... hm...“ Luskne prstami a pokúša sa rozpomenúť. „Rančer. Tí neskončia v časovom limite. Čašníčka sa poserie od strachu, keď uvidí to...“ gestikuluje prstami, „keď uvidí to telo. Fiká ako fontána – a Zoo zase tečú nervy.“

Strihač sa na stoličke nervózne hniezdi. „Chce tým už praštiť?“ spytuje sa. Na tvári sa mu zjaví sklamanie. Tešil sa, že zostrihá jej víťazstvo, alebo – ešte pravdepodobnejšie – v konečnej fáze – jej elegantnú prehru. Nevie, ako by mohla zdolať Stopára. Vojenského pilota hendikepuje vyvrtnutý členok, ale Stopár je veľmi húževnatý. Erudovaný a silný, zrejme predurčený zvíťaziť. Úlohou strihača je zabrániť tomu, aby sa víťazstvo Stopára zdalo také jednoznačné, a hlavným nástrojom na to by mohla byť Zoo. Rád zostriháva scény, v ktorých sú Stopár a Zoo spolu, ich kontrast vytvára umelecký zážitok.

„Nie. Nepraštila tým,“ povie režisér. Potľapká strihača po pleci. „No správa sa odporne.“

Strihač pozrie na Zooin mierny výraz, na nehu v jej zelených očiach. Nemá rád taký zvrat. Vôbec mu to nehrá do karát.

„Na Čašníčku vrieska,“ pokračuje režisér, „vyčíta jej, že kvôli nej prehrali. Až neuveriteľne ju zhadzuje. No vzápätí sa jej ospravedlňuje. Veď to uvidíš.“

Každý z nás sa môže v istom okamihu zlomiť, pomyslí si strihač. Koniec koncov, základná myšlienka tejto šou je súťažiacich zlomiť. Dvanástim, ktorí do hry vstúpili, povedali, že sa súťaží o to, kto tvrdé podmienky prežije. Veď sa vlastne zúčastňujú na pretekoch. To všetko je pravda, ale ešte aj názov súťaže, ktorý im povedali, je klamlivý. Scenár nemá názov Les, ale V tme.

„V každom prípade musíš tie úvodné titulky aktualizovať do poludnia,“ vraví režisér.

„Viem,“ zareaguje strihač.

„Nerozčuľuj sa. Iba ti to pripomínam.“ Režisér napodobní prstami pištoľ, zamieri na strihača, fiktívne vystrelí a potom sa obráti na odchod. Ešte raz sa zastaví a kývne hlavou smerom k monitoru. Obrazovka medzitým v úspornom režime potemnela, ale ešte vždy je na nej, hoci slabšie viditeľná, Zooina tvár. „Pozri, ako sa usmieva,“ precedí režisér. „Tá chudera nemá tušenia, do čoho šliapla.“ Zasmeje sa, jeho tichý smiech osciluje medzi ľútosťou a škodoradosťou. Vyjde na chodbu.

Strihač sa obráti k počítaču. Potrasie myšou, rozjasní Zooinu usmiatu tvár a pustí sa do práce. Dokončí úpravu úvodných titulkov a zrazu mu telo premáha pocit letargie. Naplno sa prejaví až ďalší deň, keď skoro ráno upravuje záznam finálovej časti šou za uplynulý týždeň. Večer sa už stáva predzvesťou udalostí, ktoré budú nasledovať. Odborníci nemajú dosť času na to, aby pochopili, s čím majú do činenia. Po chvíľkovom otáľaní to vybuchne ako sopka. Pripomína to jazdu autom, ktorému zlyhal volant a bezmocne sa rúti proti útesu. Aj tí, čo by mali pomáhať, sú nakazení.

O päť dní umrie aj režisér. Smrť ho zastihne zoslabnutého a opusteného v jeho dome, ktorého plocha je takmer štyristo štvorcových metrov. V posledných chvíľach života chlípe mimovoľne krv, ktorá mu tečie z nosa, lebo jazyk má suchý ako podošvu. V tom čase sa už odvysielali všetky tri epizódy premiérového týždňa, posledná vyplnila prestávku pred najnovšími správami. Ešte vždy však pokračuje nakrúcanie, lebo výrobný štáb a súťažiaci uviazli v oblasti, ktorú pohroma zasiahla prvá a najťažšie. Producenti šou sa pokúšajú súťažiacich z ohrozenej zóny dostať, ale tí plnia samostatné osobné úlohy a nikto nevie, kde sa práve nachádzajú. Hoci jestvujú rozličné záchranné plány, ani jeden nie je šitý na túto situáciu. Pripomínajú detskú hračku – pero, ktorého hrot nahrádza plast a nenapíše sa ním ani riadok. Na fungujúcom stroji vyskočí jedno koliesko, a koniec. Všade zavládnu nekompetentnosť a panika. Nikto s istotou nevie, čo sa vlastne stalo a v akej miere. Nikto presne nevie, čo sa pokazilo. Aj umierajúci režisér vedel iba toľko, že sa čosi pokazilo.

1

Dvere do malého obchodu visia v ráme popraskané a pokrivené. Opatrne cez ne vchádzam a uvedomujem si, že nie som prvá, kto tu hľadá niečo pod zub. Hneď pri vchode je prevrátený kartón s vajcami. Bielky a žĺtky vajec, ktoré šli na vandrovku, páchnu po síre a neodpratané na podlahe zaschli. Predajňa nemá ďaleko od vajec. Police sú zväčša prázdne a časť vystaveného tovaru leží na zemi. Všimnem si kameru, namontovanú v kúte stropu, ale ani do nej nepozriem. Keď urobím ďalší krok, ovalí ma príšerný smrad. Sú to zhnité poľnohospodárske produkty, skysnuté mlieko v otvorených chladiacich boxoch bez elektrického prúdu. Začínam predajňu prehľadávať a ďalší pach sa už usilujem nevnímať.

Na dlážku medzi dvoma uličkami sa vysypalo vrecúško kukuričných lupienkov. Niekto na ne šliapol a celá kôpka sa rozdrvila na omrvinky. Asi to bola noha v baganči. Zrejme tam zanechal stopu niektorý muž – nie Cooper, ktorý tvrdí, že už roky si baganče neobul. Možno Julio. Čupnem si a zdvihnem lupienok. Ak je čerstvý, pravdepodobne tu bol nedávno. Rozdrobujem lupienok medzi prstami. Je tvrdý. Nič mi neprezrádza.

Uvažujem, že lupienok zjem. Nejedla som, odkedy som bola v tej chatrči a potom ustavične vracala. To bolo pred viacerými dňami, možno pred týždňom. Neviem. Som taká hladná, že už to nevydržím. Taká hladná, že si ani nohy plne neovládam. Nie div, že zakopávam o kamene a korene. Vidím ich, chcem ich prekročiť, som presvedčená, že ponad ne prejdem, a vtom sa mi prsty na nohách o niečo zachytia a potknem sa.

Myslím na kameru i na svojho manžela, ktorý sleduje, ako z podlahy vidieckeho obchodu zbieram kukuričné lupienky. Nestojí to za to. Určite mi nechali na zahryznutie niečo iné. Lupienok odhodím a vystriem sa. Zakrúti sa mi pri tom hlava. Znehybniem, kým znova nenadobudnem rovnováhu, a potom kráčam popri pulte s poľnohospodárskymi plodinami. Hľadia z neho na mňa desiatky zhnitých banánov a spľasnuté hnedé guľovité tvary, ktoré možno predtým boli jablká. Už viem, čo je hlad, a hnevá ma, že kvôli šou nechali toľké plodiny vyjsť nazmar. Ešte chcem bleskovo pozrieť pod dolnú poličku. Spustím sa na kolená a na ruky. Kompas, ktorý mi visí na šnúre okolo krku, naráža na podlahu. Zastrčím ho medzi blúzku a športovú podprsenku a pritom si všimnem, že bodka azúrovomodrej farby na spodnom okraji kompasu je už taká ošúchaná, akoby tam vôbec nebola. Už ma unavuje neprestajne si pripomínať, že to vôbec nie je dôležité. Svedčí to iba o tom, že asistent, ktorý na kompasy bodky maľoval, mal k dispozícii len lacnú farbu. Skloním sa ešte hlbšie. Pod poličkou je nádoba s arašidovým maslom. Pod vrchnákom je na nej prasklina, ktorá siaha až k nálepke a končí sa presne nad O v predpone BIO. Prechádzam prstom po skle, ale nenahmatám, že by nádoba svoj obsah prepúšťala. Nechali mi teda arašidové maslo, ktoré neznášam. Vopchám prasknutú nádobu do svojho batoha.

Chladiace pulty sú prázdne okrem niekoľkých plechoviek piva, o ktoré nemám záujem. Dúfala som, že tu nájdem vodu. Jednu poľnú fľašu mám prázdnu, v druhej, ktorú mám pri boku, mi ostala iba štvrtina vody. Pravdepodobne sa sem niektorí dostali predo mnou. Pripomenuli si, že každú vodu majú prevárať, a nebudú v lese, keď sa ocitnú sami, strácať čas tým, že budú ustavične vracať. Nech tú stopu po baganči zanechal hocikto – Julio, Elliot alebo tá čudácka malá Ázijčanka, ktorej meno si neviem zapamätať –, zobral si z obchodu kvalitné potraviny. Taký je údel toho, kto prišiel posledný: puknutá nádoba s arašidovým maslom.

V predajni som ešte nepreskúmala priestor za registračnou pokladnicou. Viem, čo tam na mňa čaká. Pach, aký ma vyvádza z miery: pokazené mäso, zvieracie výkaly, výpary formaldehydu. Chcú, aby som uverila, že je to pach ľudskej smrti.

Zakryjem si nos blúzkou a približujem sa k pokladnici. Atrapa je presne tam, kde som ju očakávala, leží na dlážke za pultom. Obliekli jej flanelovú košeľu a kapsáče. Dýcham cez blúzku, prejdem za pult a prekračujem atrapu. Môj pohyb vyruší kopu múch, ktoré sa so bzukotom proti mne vyrútia. Cítim, ako mi ich nožičky, krídla a tykadlá šteklia pokožku. Pulz sa mi zrýchľuje, od dychu sa mi zahmlieva dolná polovica okuliarov.

Narafičili mi ďalšiu úlohu. Nevidím na tom nič viac. Zazriem na zemi vrecúško so Študentskou zmesou.

Uchmatnem ho a ustupujem cez roj múch. Zase prekračujem atrapu. Vychádzam popraskanými a pokrivenými dverami, ktoré sa mi namiesto potlesku vysmievajú.

„Doriti!“ zašepkám, ruky na kolenách, oči zatvorené. Určite to vymažú, ale doriti aj s nimi. Nadávkami pravidlá ešte neporušujem.

Zacítim vietor, no nerozvoniava lesom. Do nosa mi udiera iba smrad tej atrapy. Tá prvá tak silne nepáchla, ale zrejme predstavovala ešte čerstvú mŕtvolu. Táto atrapa, aj tá, na ktorú som naďabila v chatrči, mali byť staršie mŕtvoly. Prefukujem si vo vetre nos, aj keď viem, že potrvá hodiny, kým sa toho smradu zbavím. Hoci moje telo potrebuje kalórie, nemôžem jesť, kým sa mi čuch nevyčistí. Musím sa pobrať ďalej, aby som sa od tohto miesta vzdialila čo najviac. Rovnako musím nájsť vodu. Stále si to opakujem, ale nemôžem sa zbaviť myšlienok na chatrč a na ich druhú rekvizitu. Bábiku v modrom povojníku. Táto fáza prvej osobnej úlohy sa mi usadila v pamäti ako rôsol a ustavične ma vo vedomí straší.

Nemysli na to, opakujem si. No ten príkaz je zbytočný. Ešte niekoľko ďalších minút počujem vo vetre plač tej bábiky. Ešte raz si zavelím: dosť. Otváram čierny batoh a vkladám doň vrecúško so Študentskou zmesou. Zavesím si batoh na plecia a čistím si okuliare okrajom blúzky s dlhým rukávom, ktorú nosím pod bundou.

Potom sa venujem tomu, čo robievam takmer každý deň, odkedy Wallaby odišiel. Počas cesty hľadám nápovede. Wallaby, jediný kameraman, ktorý nám povedal svoje meno – možno preto, lebo v angličtine to znamená kengura –, a jeho skoré ranné príchody mi pripomenuli, ako som pred niekoľkými rokmi kempovala v Austrálii. Keď som sa na druhý deň v prírode zobudila v národnom parku pri Jervis Bay, naproti mne sedela v tráve sivohnedá mokraďová kengura a zízala na mňa. Delilo nás od seba ani nie pol druha metra. Spala som s nasadenými kontaktnými šošovkami. Svrbeli ma oči, ale jasne som zazrela svetlý pásik na kožušine kengurej hlavy. Bola prekrásna. Upierala na mňa pohľad, ktorým akoby si ma odhadovala, ale inak bol výlučne neosobný: tak ako objektív kamery.

Pravdaže, táto analógia je nedokonalá. Táto ľudská kengura, Wallaby, nie je až taká krásna ako vačkovec a kempistka, ktorá sa práve prebudila, ho nepošle s výkrikom Kengura! preč. Wallaby vždy prichádzal skoro, hneď mi namieril na tvár kameru a ani nepozdravil Dobré ráno. Keď sme boli v spoločnom táborisku, práve on pobudol medzi nami dovtedy, kým od každého nezískal osobné vyznanie do takzvanej spovednice. Zjavoval sa rovnako spoľahlivo ako vychádzajúce slnko. No na tretí deň, keď som plnila osobnú úlohu, slnko vyšlo bez neho, bez neho prechádzalo cez oblohu a bez neho aj zapadlo. Nakoniec sa aj to raz muselo stať, pomyslela som si. V zmluve sa písalo, že na dlhší čas nás ponechajú svojmu osudu a monitorovať nás budú z diaľky. Bola som na to pripravená, tešila som sa na to – sledovali ma a posudzovali nie otvorene, ale diskrétne. No teraz by ma potešilo, keby som začula, ako sa cez les ku mne prediera Wallaby.

Už ma veľmi unavuje, že som sama.

Postupne plynie popoludnie neskorého leta. Zvuky okolo mňa sa navrstvujú: šuchot mojich krokov, klepot neďalekého ďatľa, šelest vetra, ktorý sa pohráva s lístím. Občas sa k tomu pridá ďalší vták, sladkasto zaspieva čip-čip–čip-čipi-čip. Ďatľa som spoznala ľahko, ale netuším, aký je ten druhý vták. Odháňam pocit smädu tým, že si predstavujem, akému vtákovi spev patrí. Možno je drobný, pestro sfarbený. Ktovie, či taký vták vôbec existuje: je menší ako päsť, má jasnožlté krídla, modrú hlavičku a chvost, na bruchu vzorku žeravých uhlíkov. Takto by vyzeral, prirodzene, samček. Samička – ako to medzi vtákmi často býva – by bola jednotvárne hnedá.

Pieseň vtáka so žeravými uhlíkmi zaznie z diaľky ešte naposledy a potom sa už zvuky ozývajú slabšie. Cítim v spánkoch tlak, svedčiaci o dehydratácii. Vracia sa mi pocit smädu. Vezmem do ruky takmer prázdnu poľnú fľašu, cítim, aká je ľahká, a nahmatám stvrdnutú modrú šatku, ktorou je omotaný vrchnák. Viem, že telo vydrží niekoľko dní bez vody, ale sucho v ústach je neznesiteľné. Opatrne si dám glg vody, potom si prebehnem jazykom po perách, aby som ešte zachytila pretrvávajúcu vlhkosť. Vnímam príchuť krvi. Zdvihnem ruku. Bruškom palca nahmatám prasklinu na vysušenej hornej pere. Neviem, ako dlho mám peru popukanú.

Voda je pre mňa prioritou. Kráčam predsa už dlhé hodiny. Odkedy som vyšla z toho obchodu, tieň sa mi už značne predĺžil. Prešlo niekoľko hodín, ale nenaďabila som na ďalšie obchody ani na nič, čo by bolo označené modrou farbou. Dosiaľ cítim pach tej atrapy.

Pri chôdzi sa usilujem klásť nohy na tieň kolien. Nedá sa to dosiahnuť, ale aspoň ma to trocha rozptyľuje. Až natoľko, že si nevšimnem listovú schránku a takmer ju miniem. Schránka je v tvare pstruha, číslo domu vyzdobené pestrofarebnými váhami. Okrem schránky tu vyúsťuje dlhá príjazdová cesta, skrúcajúca sa medzi bielymi dubmi a brezami. Nevidím však dom, ktorý je určite na konci príjazdovej cesty.

Nechcem sa po tej ceste vydať. Nevstúpila som do nijakého domu, odkedy ma niekoľko azúrovomodrých balónov neprilákalo do chatrče, ktorá bola zvnútra modrá, až primodrá. Bolo v nej tlmené svetlo a plyšový medvedík.

Nemôžem to zopakovať.

Potrebuješ vodu. Predsa nepoužijú ten istý trik dvakrát. Nakoniec teda zabočím na príjazdovú cestu. Každý krok mi padne zaťažko, ustavične sa o niečo potkýnam. Tieň mi cestou padá vpravo, medzi kmeňmi stromov sa chvíľami zjavuje a chvíľami zase stráca, akoby bol vrtkejší ako ja.

Čoskoro zazriem obrovský dom v tudorovskom štýle, ktorý by si zaslúžil novú bielu omietku. Dom obklopuje zarastená záhrada. Keby som bola dieťa, uverím, že v tom dome určite straší. Pred domom je zaparkované SUV, pre ktoré nedovidím na predný vchod. Keďže sa už dlhý čas presúvam pešo, SUV mi pripadá ako entita z iného sveta. Povedali nám, že si do auta sadnúť nesmieme, a to auto nie je ani modré, ale jeho prítomnosť možno niečo znamená. Pomaly kráčam k SUV, a teda aj k domu. Možno do kufra vozidla umiestnili debničku s vodou. Potom nemusím vstúpiť do domu. SUV je pofŕkané zaschnutým blatom, zrejme predtým niekde zmoklo. Auto nie je špinavé, iba zablatené. Pripomína mi to Rorschachov test, ale v blatových škvrnách nevidím nijaké obrázky.

Čip-čip-čip, počujem. Čipi-čip.

Môj uhlíkový vták sa vrátil. Nadvihnem hlavu, aby som zistila jeho polohu, no zaznamenávam aj ďalší zvuk: jemné bublanie tečúcej vody. Uľavuje sa mi. Nemusím vstupovať do domu. Listová schránka ma mala usmerniť k potoku. Mohla som na to prísť sama, ale som priveľmi ukonaná a smädná. Až vták mi pomohol sústrediť sa nie na zrakový vnem, ale na zvuk. Obrátim sa a počúvam šum tečúcej vody. Vták znova zašteboce a ja nečujne zašepcem Ďakujem. Prasknutá pera ma štípe.

Vraciam sa od domu, hľadám potok a myslím na svoju matku. Aj ona sa zrejme nazdávala, že mojou úlohou je nájsť listovú schránku, lenže ju neusmerňuje nijaký režisér. Predstavujem si, ako sedí v obývačke, obklopená oblakom cigaretového dymu. Predstavujem si, ako ma sleduje, ako považuje každý môj úspech za potvrdenie mojich kladov a každé zlyhanie za príučku. Tak ako vždy, vníma moje skúsenosti ako svoje vlastné. Bez nej by som totiž nejestvovala a jej to vždy stačilo.

Myslím aj na svojho otca, ktorý v pekárni očarúva turistov vzorkami svojich výrobkov, čo im ponúka zadarmo, ako aj miestnymi vtipnými historkami, pričom sa usiluje zabudnúť na svoju manželku, ktorá mu už tridsaťjeden rokov páchne tabakom. Ktovie, či ma sleduje aj on?

Potom zazriem neveľký horský potok východne od príjazdovej cesty. Hneď zbystrím pozornosť a vo svojom vnútri zaplesám úľavou. Túžim spojiť dlane a chladivú vodu si priblížiť k perám. Namiesto toho dopijem z poľnej fľaše teplú tekutinu – možno pol pohára. Pravdepodobne som ju mala vypiť skôr. Keď ľudia šetria vodou, môžu umrieť od dehydratácie. Lenže to sa stáva v horúcejších klimatických pásmach. Na takých miestach, kde slnko olupuje z človeka kožu. Nie v týchto končinách.

Keď sa napijem, kráčam po prúde potoka a na jeho brehu zazriem nechutný odpad, ako sú mŕtve zvieratá a podobne. Nebola by som rada, keby sa mi zase obrátil žalúdok. Plahočím sa asi desať minút a čoraz väčšmi sa vzďaľujem od domu. Zakrátko sa ocitnem na čistinke ohraničenej z jednej strany obrovským spadnutým stromom na okraji. Z čistinky k vode je približne päť metrov. Tak ako zvyčajne, očistím okolo seba kruh zeme a nazbieram drevo. Roztriedim ho na štyri kôpky. V tej celkom vľavo sú halúzky tenšie ako ceruzka, v tej celkom vpravo konáre hrubšie ako moje zápästie. Keď mám dreva toľko, že mi vydrží na niekoľko hodín, niekoľko suchých zvitkov brezovej kôry rozdrvím na práchno a položím na pevný kus kôry.

Zo slučky na opasku pri ľavom boku si odopnem karabínku. Do dlane vysušenej od slnka a stvrdnutej od špiny mi zo striebornej úchytky vypadne kresadlo. Keď som ho dostala, pripomínalo mi trocha USB kľúč, ktorý som nosila na oranžovej šnúre. Pri plnení prvej úlohy som sa musela spoľahnúť skôr na náhodu než na zručnosť. Vtedy som bola ešte schopná vypátrať kameru a všetko ma vzrušovalo, aj nudné časti úlohy.

Po niekoľkých rýchlych škrtnutiach práchno začína tlieť. Jemne ho ohradím rukou a fúkam naň, kým nezačne dymiť a nezjavia sa drobné plamienky. Chytro si zase pripnem kresadlo na slučku na opasku, potom oboma rukami prenesiem práchno do stredu očistenej zeme. Plamene sa rozrastajú, do nosa mi vniká dym. Prikladám najmenšie halúzky, potom čoraz väčšie. O niekoľko minút sa oheň plne rozhorí a zosilnie, hoci pre kameru ešte nevyzerá dosť pôsobivo. Plamene sú vysoké iba tridsať centimetrov, ale vyššie ani nepotrebujem. Nie je to signálny oheň, iba zdroj tepla.

Vyberiem si z batoha pohár z nehrdzavejúcej ocele. Je preliačený a trocha obhorený, ale ešte vždy pevný. Naplním ho vodou a umiestnim ho tesne k ohňu. Čakám, až sa voda rozohreje, a medzitým sa donútim zjesť štipku arašidového masla. Keďže som už dávno nejedla, predpokladám, že mi moja najmenej obľúbená potravina bude chutiť ako ambrózia. Ale arašidové maslo je nechutné, husté a slané, lepí sa mi v ústach na horné podnebie. Štuchám suchým jazykom do lepkavej hmoty a premýšľam, že určite vyzerám smiešne ako pes. Mala som predstierať alergiu na arašidové maslo, potom by mi boli museli nechať v obchode niečo iné. Alebo možno by ma vôbec do súťaže nevybrali. Môj mozog by však ťažko znášal, keby ma nevybrali.

Konečne voda zovrie. Počkám ešte niekoľko minút, aby mikróby vo vode zahynuli, a potom použijem roztrhaný rukáv bundy ako chňapku. Keď voda prestane bublať, nalejem ju do jednej z poľných fliaš. Naplní ju asi do tretiny.

Druhá dávka sa zohreje rýchlejšie a odtiahnem hrnček z plameňov. Tiež skončí v poľnej fľaši a po treťom kole je fľaša plná. Upevním vrchnák, potom fľašu vtisnem do blatistého dna potoka, takže okolo plastovej nádoby prúdi chladná voda takmer až po jej okraj. Prúd vody mi unáša modrú šatku. Kým naplním druhú fľašu, voda v prvej je už takmer studená. Naplním hrnček a položím ho do ohňa, aby voda zase zovrela. Potom si dám štyri glgy zo schladenej fľaše, spláchnem si zvyšky arašidového masla dolu hrdlom. Počkám chvíľu a dám si ďalšie štyri glgy. Krátkymi oddelenými dávkami vypijem celú fľašu. V hrnčeku zase vrie a cítim, ako sa mi zavodňujú telesné membrány. Bolesť hlavy ustupuje. Pravdepodobne je táto robota zbytočná. Potok je čistý, jeho tok je rýchly. Voda je asi bezpečná, ale spoľahla som sa na to pri predchádzajúcom raze a nevyplatilo sa mi to.

Keď nalejem do fľaše poslednú dávku, uvedomím si, že ešte som si nepostavila prístrešok. Obloha sa zaťahuje, akoby malo pršať. Vytrácajúce sa denné svetlo mi vraví, že už na to nemám veľa času. Vstanem a zvraštím tvár, lebo v bokoch cítim tlak. Zozbieram päť hrubých konárov a opriem ich od najdlhšieho po najkratší o záveternú stranu spadnutého stromu tak, že vytvorím trojuholníkovú konštrukciu, širokú iba natoľko, aby som do nej mohla vkĺznuť. Vyberiem si z batoha čierne vrece na odpad – rozlúčkový dar od Tylera, neočakávaný, ale cenný, a rozprestriem ho na konštrukciu. Keď si naberiem do dlaní za hrsť zvädnutého lístia a rozložím ho na hornú časť plastového vreca, uvažujem o prioritách, ktoré má človek zachovať, keď sa usiluje prežiť vo voľnej prírode.

Pravidlá trojky. Zlý postoj k situácii môže človeka zabiť za tri sekundy. Zadusí sa za tri minúty. Vystavenie sa prírodným živlom vydrží tri dni. Dehydratáciu tri dni. Hlad tri týždne, alebo tri mesiace? Bez ohľadu na to ma hlad znepokojuje najmenej. Hoci sa cítim slabá, nie je to tak dávno, keď som naposledy jedla. Nanajvýš šesť alebo sedem dní, a to sa ešte vždy dá vydržať. Pokiaľ ide o prírodné živly, aj keď dnes bude pršať, to ma ešte nezabije. Keby som nemala prístrešok, budem mokrá a utrápená, ale pravdepodobne mimo nebezpečenstva.

Ja však nechcem byť ani mokrá, ani utrápená. Bez ohľadu na veľkorysosť rozpočtu predsa nemôžu umiestniť kamery do prístreška, ktorý jestvuje až vtedy, keď ho postavím. Naberám priehrštia lístia, no myknem sa, lebo mi lezie po rukáve tarantula veľká ako minca. Po prudkom pohybe mám hlavu ľahkú ako pierko, sčasti akoby mi ani nepatrila. Pavúk sa mi zachytáva na bicepse. Odšmarím ho druhou rukou a dívam sa, ako padá na kopu lístia vedľa núdzového prístreška. Vlezie doň a zrejme mi ešte narobí starosti. Tarantuly však bývajú iba mierne jedovaté. Zhromažďujem všetko, čo mi padne pod ruku, a zakrátko prístrešok pokrýva tridsaťcentimetrová vrstva a ešte hrubšou vrstvou vyložím ako čalúnením spodnú časť prístreška.

Kladiem niekoľko spadnutých konárov s roztiahnutým lístím navrch konštrukcie, aby všetko držali pokope. Potom sa obrátim a vidím, že z ohňa už sú iba uhlíky. Neviem svoje činnosti zladiť. Na vine je ten dom, pomyslím si. Dosiaľ som vystrašená. Nalámem niekoľko vetvičiek, priložím ich na uhlíky a zase pozriem na prístrešok. Pripomína nízky brloh, z ktorého do všetkých strán a vo všetkých uhloch vyčnievajú konáre. Spomínam si, ako som si predtým dôkladne a pomaly stavala prístrešky. Túžila som, aby boli také úhľadné ako prístrešky Coopera a Amy. Teraz dbám iba na ich funkčnosť, hoci – ak mám pravdu povedať – všetky núdzové prístrešky vyzerajú zhruba rovnako – s výnimkou toho veľkého, ktorý sme stavali spolu s Amy pred jej odchodom. Ten bol prekrásny, pokrytý konármi, ktoré sa prekrývali ako trstinová krytina, a bol pre nás všetkých dostatočne veľký, hoci sa Randy rozhodol spať.

Dám si niekoľko ďalších glgov vody a posadím sa k oživenému ohníku. Slnko už zašlo a svit mesiaca je ešte nesmelý. Plamene blikajú, šmuha na pravom skle okuliarov ich rozptyľuje na všetky strany.

Prichádza čas na ďalšiu noc osamote.