Start

Copyright © Adriana Macháčová, Róbert Dyda 2014 

Jacket design © Viera Fabianová 2014 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku navrhla Viera Fabianová. 

Autor citátu a veršov Vladimír Dyda. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 674. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie.

 Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4097-1

Pálili za sebou mosty

ešte aj na ceste do pekla.

Ak má žena peknú podprsenku,

buď v strehu – stojíš pred priepasťou...

Všetky postavy a udalosti tohto príbehu sú vymyslené,

akákoľvek podobnosť je čisto náhodná.

Stále sa len hádali, chúďatko, predstavila si starú Dubovú, ako posmrkáva a zveruje sa vyšetrovateľovi. Mal milenku, horlivo sa pridáva Štrbková z rodinného domu oproti a rozvláčne opisuje podrobnosti, ktoré vysliedila z kuchynského okna. Určite jej niečo urobil, zmárnil ju, bude tvrdiť jej mama s hlavou ukrytou v dlaniach a zadúšajúc sa plačom. Keby tak vedeli...

„Prepáč, mami,“ šepla Agáta, pevne stisla pery a bez najmenšieho zaváhania si sekla špičkou nožíka do ľavej dlane. V reze sa objavili kvapôčky krvi. Napumpovaná adrenalínom bolesť vôbec necítila. Natrčila ruku nad pripravený igelit na stole, rozprestretý na hrubej deke, aby sa doska nepoškodila. Pozorovala, ako z rany pomaly vyteká krv, jediné, čo teraz vnímala, bol tlkot vlastného srdca. Tepna na krku jej bláznivo pulzovala.

Potiahla si vyššie manželove obnosené džínsy a nos si strčila do výstrihu jeho bieleho trička. Zachytila Petrovu vôňu, do očí sa jej votreli štipľavé slzy. Nezvládnem to, skľúčene si pomyslela a utrela si rukávom tvár. Musím sa vzchopiť, musím!

Zalepila si rez, natiahla gumené rukavice a opatrne chytila porisko kladiva za samý koniec, aby nezotrela odtlačky, ktoré na ňom už boli. Kŕčovito ho zovrela a pristúpila k stolu. Rozohnala sa a kovovou hlavou kladiva buchla po červenej mláčke. Ozval sa tupý zvuk, krv sa rozprskla na všetky strany. Nahla sa bližšie a už jemnejšie udrela ešte raz a ešte raz...

Sklonila hlavu, pozorne si prezrela oblečenie, čo mala na sebe. Tričko a džínsy zasiahlo niekoľko malých a aj zopár väčších prskancov. Závažný zločin vraždy, pomyslela si spokojne a opatrne sa vyzliekla. Odev nedbanlivo stočila.

Musí však zabezpečiť viac biologických stôp, tie sú dôležité. Na okamih si odlepila ranu a pošúchala ju ostrím kladiva. Už len vlas – vytrhla si ho, prilepila na vlhkú lesklú hranu a vopchala ho medzi tričko a nohavice.

Všetko odniesla do šatníka, kľakla si a odev s kladivom starostlivo zatlačila úplne dozadu do poslednej poličky. Dopredu postavila pár Petrových tenisiek a namáhavo vstala.

Vrátila sa do kuchyne, poupratovala a obliekla sa. Rukavice s poskladaným igelitom si zastrčila pod pazuchu. Cestou veci vyhodí...

Naposledy sa poobzerala po byte. Pohľad sa jej zastavil na fotografiách porozkladaných na modernom nábytku. V strieborných rámikoch vsunuté nezabudnuteľné príbehy ich života. Svadobný deň, dovolenky, niekoľkohodinový Marek na jej rukách, zavinutý v perinke...

Prešla chodbou a zastala pred dverami synovej izby. Siahla na kľučku, ale nevládala ich otvoriť. V hrudi pocítila neznesiteľnú bolesť. Oprela si hlavu o hladké drevo a do očí sa jej nahrnuli slzy. Svet sa jej obrátil naruby. Všetky tie šialené absurdné dni, jeden za druhým – úspech, krach, titulky v novinách, pohotovosť...

„Marek, tak rada by som ti povedala pravdu, všetko vysvetlila...“ vyriekla do ticha a so stiahnutým žalúdkom sa odtiahla odo dverí. Musí odísť... Viac v dome plnom spomienok nezostane ani na sekundu. Zvrtla sa a rozbehla sa na ulicu. Nevzala si kabelku ani doklady, ani žiadne šperky. Žena bez totožnosti v pokrčenom béžovom kostýme, čiernej hodvábnej blúzke a balerínach...

Utekala dolu strmou ulicou a prehĺtala slzy. Zakopávala o asfaltové bubliny. Nohy sa jej plietli jedna cez druhú. Vnímala ozvenu svojich krokov, vôňu suchého lístia, únavu, beznádej a zlosť z obrovského sklamania. Všetko sa to konečne skončí...

Do odpadkového koša na zastávke vhodila svedectvo svojho činu a nastúpila do trolejbusu. Sadla si k oknu a pozorovala ľudí na chodníkoch, až kým sa konečne neocitla v centre mesta. Prebehla námestím, nevšímala si hlasné zatrúbenie, náhlila sa úzkymi uličkami ďalej k nábrežiu. Slnečné lúče vrhali dlhé tiene a vysmievali sa jej vychudnutej postave. Prešla si rukou po neupravených vlasoch. Dýchaj! Nádych, výdych! prikazovala si s horkosťou a pokúšala sa upokojiť. Čoskoro bude po všetkom.

Oko za oko, zub za zub...

1

Richard Vyskoč sa špičkami razantne odrazil od zeme sediac v koženom kancelárskom kresle. Päť malých koliesok oceľového kríža ho zaviezlo od masívneho

mahagónového stola až do uličky ku knižnici. Čierne riedke vlasy mu padli do čela. Pohodil hlavou, aby ich vrátil na miesto, a pozrel sa na asistentku.

„Diana, ako si pokročila? Máš už hotový zoznam pozvaných hostí?“

„Práve som ho chcela dokončiť, ešte som to nestihla. Zopár telefonátov a bude viac-menej kompletný.“

Asistentka Diana Ballová v rukách zvierala nedokončený súpis pozvaných hostí na zajtrajší charitatívny večer. Organizovala ho nadácia Petra Waltera Veselý nosorožec na pomoc mentálne postihnutým deťom. Premýšľala, na čo mu bude. Richard nebol ani organizátor, ani pozvaný, tak prečo potrebuje vedieť, kto tam ide? Koniec koncov o dvadsaťštyri hodín o tom budú na internete určite informovať bulvárne denníky a zoznam si môže doplniť aj sám. Ona sa nemusí strápňovať vymýšľaním rôznych nezmyslov typu – Radi by sme vám na odvoz ponúkli limuzínu... Prišla vám pozvánka? Zabudli ste potvrdiť účasť... Aj tak zakaždým tŕpla, že ju niekto odhalí a zistí, že v skutočnosti nemá s podujatím nič spoločné. Lenže Richard Vyskoč sa považuje za veľmajstra, ona je len pešiak na šachovnici a musí ho poslúchať.

„Trvá ti to večnosť. Nie si práve najbystrejšia,“ nespokojne si ju premeral.

Mlčky sa odvrátila. Miliónkrát prekliala deň, v ktorý po skončení strednej školy prišla na pohovor do Vyskočovej firmy. Inzerát našla uverejnený na profesia.sk. Udrel jej do očí ako znamenie. Opísala si kontaktné údaje, dohodla stretnutie a hneď o dva dni sa tam vybrala.

Stretnutie s Richardom ju šokovalo. Spomína si na to, akoby to bolo iba včera, hoci už uplynulo vyše roka. Vysoký štyridsiatnik, hrubý, zaujatý sám sebou v nej vzbudzoval strach...

„Ste prijatá,“ oznámil jej, len čo vstúpila do jeho kancelárie.

Hľadela naňho priveľmi prekvapená, aby mohla reagovať. Neprečítal si jej životopis, nepozrel maturitné vysvedčenie. Jeho rýchle rozhodnutie ju síce potešilo, ale zároveň odstrašovalo.

Vyskoč sa naklonil k Diane ponad stôl a bradou ukázal na jednu zo stoličiek oproti: „Sadnite si, zlato moje, a povedzte mi niečo o sebe.“

Zmätene sa posadila, hoci hlas v hlave jej našepkával, nech radšej zuteká. Čakala niečo viac. Celá spoločnosť sídlila v troch kanceláriách a zdalo sa, že Richard Vyskoč je jej jediným zamestnancom, ktorý si aj sám šéfuje. Nikoho iného nevidela.

„Volám sa Diana Ballová, mám devätnásť rokov, skončila som obchodnú akadémiu,“ rozhovorila sa. Plecia jej oťaželi, v ústach mala sucho.

Pokojne ju počúval a usmieval sa. Hnedé oči sa mu leskli, takmer sa v ich odraze videla. Uvoľnene pokyvoval hlavou, neskrývajúc obdiv. Nenútene ju povzbudzoval, po niekoľkých minútach sa zrazu cítila výnimočná.

Pozval ju na večeru. Nevidela na tom nič zlé. Išla a neobanovala. Bol bezstarostný a zábavný. Rozprával o politike, vtipne komentoval dianie v reštaurácii a veľa pil. Doteraz poznala len mladých chlapcov, ktorými zväčša pohŕdala a nudila sa s nimi. Boli povrchní, často vulgárni a nevedeli sa správať. A takmer vždy s prázdnou peňaženkou. Richard bol úplne iný. Slepo sa doňho zamilovala. Skúsenosti, jeho rozhľadenosť a charizma jej imponovali.

Získal si ju, presnejšie, naletela mu a čoskoro sa stala jeho milenkou. Dnes vie, že keď Richard chce, vie sa dokonale ovládať a prívetivý záujem skvele predstierať. Všetko, čo ju vtedy očarilo, je už dávno preč...

„Zavesíš sa na Waltera, rozumieš?!“ vytrhol ju Vyskoč z myšlienok a zovrel čalúnené podpierky rúk.

„Áno,“ prikývla Diana unavene. Rozbolela ju hlava. Opäť sa zaplietala do niečoho, čo jej nie je po chuti, a napätie z frustrácie v nej každým dňom narastalo.

„Zatiaľ si o ňom nič nezistila,“ vytkol jej. „Za čo ťa, dočerta, platím?“

Diana odula pery: „Vieš si vôbec predstaviť, aké ťažké je predstierať záujem bez lásky?!“ Nebola to celkom pravda. Peter sa jej čím ďalej, tým viac páčil.

„Ale rátať prachy ti nerobí problém, pravda?! Konečne z Waltera niečo vytiahni!“

„Snažím sa,“ povedala ticho. Do očí sa jej nahrnuli slzy. Vraj asistentka! Kurva do postele a ešte aj prostriedok na dosiahnutie Richardových cieľov. Z rozmaznávanej milenky najatá šľapka. Striaslo ju.

Mala by s tým skoncovať, Vyskočove požiadavky boli čoraz absurdnejšie. Zachádzal s ňou ako s lacnou cundrou, ktorá mu zabezpečuje informácie. Bolo to potupné. Opäť prekliala deň, v ktorý vkročila do jeho firmy. Vtedy naozaj netušila, aké služby bude jej šéf od nej časom vyžadovať. Samozrejme, mohla odmietnuť, lenže Richard ju platil naozaj kráľovsky a vedel ako na ňu.

Dianin život akoby zasiahla epidémia. Nakazila sa do špiku kostí chamtivosťou, túžba po peniazoch a uznaní ju celkom ovládla. Všetko, čo vďaka Richardovi vlastnila, bolo pre ňu inak nedosiahnuteľné. Rodičia žili od výplaty k výplate. Na dovolenky nechodievali, nemali auto a módne vychytávky poznala len z výkladov. A zrazu z nej bola Richardovou zásluhou zabezpečená žena, peniaze jej dodávali silu a dôležitosť. Milovala slastné chvíľky, keď sa túlala mestom a nakupovala, po čom jej srdce pišťalo – Pretty Woman vymetajúca butiky so zlatou kreditnou kartou. Patril jej svet.

Raz sa jej naozaj zadarilo. A Vyskoč sa zachoval veľkoryso. Za splnenie jednej z úloh jej venoval byt v novučkom dome, ktorý postavila jeho firma. Pravda, vtedy riskovala kožu a obracal sa jej žalúdok – odmena však stála za to. Richard jej priestrannú garsónku postupne zariadil a platí aj nájomné. Teda zatiaľ...

Vtedy jej prikázal, aby zviedla Karola Franka z ministerstva hospodárstva, obstarožného nechutného riaditeľa jedného z odborov. Najťažšie na tej úlohe bolo zoznámiť sa s ním. Potom to už išlo ako po masle. Pravda, pred prvým sexom si musela vypiť. Vidina odmeny jej však ľahko zatrela zrak...

Vybrala mobil, tváriac sa, že len napíše esemesku mame, aby ich nevyrušovala vyzváňaním.

„Vieš, Karol, keď sa jej neozvem v sľúbený čas, vystrája. Akoby som stále mala desať rokov,“ koketne naňho žmurkla a zapla nahrávanie. Až potom začala vlastnú hru. Mohutný Karol Franko bol od šťastia celý bez seba, keď mu vzala do úst vtáka. Musela, inak by bezvládne fučal asi doteraz. V slabej chvíli sa jej zdôveril, ako to chodí pri verejnom obstarávaní štátnych objednávok. Smernica sem, smernica tam, dôležitý je tlak lobistov. Kašľala na to, že ničí život úradníka, ktorý sa celé roky škriabal z referenta vyššie. A tak sa Karol po mesiaci radovánok musel rozhodnúť – buď niečo prihodí aj Vyskočovej spoločnosti, alebo príde nielen o stoličku, ale i o rodinu.

Vyšlo to, Richardova firma prekvitala. Lenže stalo sa, čo Diana nečakala. Tučný plešivý Karol Franko si ju vystriehol na ulici a opľul ju. „Fľandra,“ zasyčal, zvrtol sa a o týždeň nato odišiel do predčasného dôchodku. Na ten pľuvanec do smrti nezabudne.

Richardova firma však potrebovala ďalšiu injekciu. Vyskoč vytypoval novú obeť. Diana sa vzpierala, ale okrúhla sumička ju pomerne rýchlo presvedčila a opäť skočila do priepasti...

„Peter Walter, tik-tak,“ zaburácal Richard hromovým hlasom. „Nezabudni, beží ti čas, tik-tak-tik-tak,“ dodal a zamával pažou, znázorňujúc veľké kyvadlové hodiny.

„Richard, vieš, aký je Peter tvrdý oriešok, podnikali ste spolu, dobre ho poznáš. Stráži si ešte aj svoje myšlienky,“ povedala Diana skrúšene.

„A ty poznáš pravidlá, cicuška. Vlož sa do toho!“ Vstal zo stoličky a chytil ju za zadok. „Vysnor, aké má plány, tajné firmy, kontá, známosti. Hocičo, čo sa udialo za posledný rok,“ nahol sa k nej, fúkol jej do vlasov a pokračoval: „Prejav trochu nadšenia, prekutaj mu vrecká aj mobil. Musím ho zničiť, rozumieš?! Neobídeš

naprázdno, to predsa vieš!“

„Viem,“ zamrmlala a odtiahla sa.

„Máš ešte mesiac! K narodeninám mu chcem dať parádny darček,“ zdôraznil Richard a uškrnul sa. Predstavil si, ako daňoví úradníci za asistencie polície vrazia do Walterovej kancelárie a nasadia jeho bývalému spoločníkovi putá.

„Mali ste super biznis, tak prečo ste sa rozišli?“ opýtala sa, úmyselne nereagujúc na jeho poznámku.

„Do toho ťa nič!“ vyprskol Richard podráždene a päsťou zúrivo buchol po stole. Spomenul si, čo predchádzalo neslávnemu koncu ich spoločnej firmy.

Peter sa považoval za šéfa, rozhodoval o všetkých záležitostiach. Viackrát mohli dobre zarobiť, vyťažiť z hlúposti ľudí. Žilo by sa im ľahšie, ale nepodarilo sa mu presvedčiť ho. Rozhodol sa teda, že skúsi zbohatnúť na vlastnú päsť. Nepremyslel to však do detailov a príliš okato podviedol svojho spoločníka. Lacné plastové okná z Poľska, ktoré poza jeho chrbát nakúpil, nestáli za nič. Rosili sa, neizolovali a sklo praskalo. Peter pri prvej reklamácii zistil, že cena za takú mizernú kvalitu bola privysoká. Okamžite odhalil jeho podvod, fiktívne faktúry a ľahko si zrátal, akú nehoráznu sumu si Richard previedol na svoj účet...

„Richard, to, čo ty nazývaš úspešným obchodom, je bohapusté svinstvo! Už v minulosti som mal pri istých tvojich transakciách pocit, že si ma obtiahol!“

„O čom hovoríš? Bol to spoločný nápad, informoval som ťa o nákupe okien, mal si ma počúvať!“

„Chceš mi nahovoriť, že som súhlasil, aby sme nakúpili takýto šmejd?! Choď do riti! Končím s tebou!“

Ich spolupráca sa naozaj skončila z večera do rána. Peter mu dal, takpovediac, nôž na krk. Vraj naňho nepodá trestné oznámenie, keď zo spoločnosti sám dobrovoľne vystúpi. Nič iné mu neostávalo, nechcel sa súdiť. Majetkové vyrovnanie – pohľadávky, záväzky, zostatok na účte, na sklade... všetko sa rozdelilo podľa Petrových pravidiel. Keby nemal niečo uliate, zostal by veru s holým zadkom. Už vtedy si zaumienil, že toho nafúkaného predátora zničí. Založil si vlastnú eseročku. Dúfal, že sa mu bude dariť a dokonalými finančnými ťahmi čoskoro Petrovu firmu prevalcuje. Lenže opak bol pravdou. Kým Walter bol majstrom v držaní niekoľkých balónov nad vodou a obchodoval s ľahkosťou, Richardove čachre ťahali firmu ku dnu ako medicinbal.

„Máš pravdu, do toho ma nič,“ súhlasila Diana. Nemusí vedieť, čo ich rozchodu predchádzalo. Koniec koncov Richard jej vysvetlil, že pre Petra Waltera sa stavia odznova od nuly na nohy, predal polovičku majetku, zadlžil sa, len aby sa dostal z najhoršieho. Vyskočova pomsta by jej mala dávať zmysel, lenže Peter Walter jej nepripadal ako zlý človek, možno iba príliš zahĺbený do svojej práce. Takmer štyri dni jej trvalo, kým sa vôbec dostala cez Walterovu asistentku, ako záujemkyňa o prácu v jeho stavebnej firme. Neprijal ju do zamestnania, ale zdalo sa jej, že upútala jeho pozornosť. Sľúbil, že jej zavolá. Vraj sa ozvú, keby niekoho potrebovali, lenže ani po týždni ju nikto nekontaktoval. Dráždilo ju to a navyše ju súril Vyskoč.

Vybrala sa tam znova, ale počkala si na Waltera pred budovou. Nesmie jej uniknúť. Bola to výzva. Prilepila sa naňho, cupitala za jeho chrbtom až k autu, vyzbrojená maturitným vysvedčením so samými jednotkami, diplomom z matematickej olympiády a hlavou plnou nápadov. Nepripúšťala si, že sa jej nepodarí splniť úlohu, za ktorú získa pekný balík, hoci Vyskoč ju upozornil, že Walter si ľudí dobre preverí, kým ich zamestná...

„Pán Walter, dúfala som, že u vás získam nejakú prácu.“

Zastavil sa, chvíľu na ňu vyjavene pozeral. „Dobrý deň,“ pozdravil, keď v nej spoznal neodbytnú uchádzačku o zamestnanie. V duchu uznal, že Diana je veľmi zvodná a okrem toho aj odhodlaná a húževnatá. „A prečo by som vás mal prijať?“ opýtal sa s úsmevom.

„Mám výborné komunikačné schopnosti, plynule hovorím po anglicky a po nemecky, ovládam prácu na počítači, šoférujem, som spoľahlivá a flexibilná. Stavebníctvo považujem za odvetvie, ktoré má budúcnosť. Vaša spoločnosť má stabilné miesto na trhu...“

„Tým ste mali začať.“

„Všetko je v štruktúrovanom životopise a motivačnom liste, ktorý som vám odovzdala...“ strácala sebadôveru. Nepôjde to, nepresvedčí ho.

Walter prižmúril oči: „Myslíte, že zvládnete takúto agendu?“

„Ale áno, o tom som presvedčená. Rýchlo sa učím a chcem získať skúsenosti pred ďalším štúdiom.“

„Idem na magistrát, mám problémy s jednou rozostavanou polyfunkčnou budovou, nechcú mi dodatočne povoliť isté zmeny. Chcete ísť so mnou?“ spýtal sa a pohol sa k autu.

„Rada by som išla,“ tvár sa jej rozžiarila. „Čítala som, že stavba musí byť zosúladená s okolím. Životné prostredie je veľmi dôležité. Ak architektonické riešenie nového objektu, jeho poloha a výška, spĺňajú určené požiadavky, tak by vám nemali robiť problémy,“ vykladala, kráčajúc po jeho boku.

Nakoniec ju pozval na kávu...

„A Šimonovič tam tiež príde?“ Richardov hlas vrátil Dianu do prítomnosti.

„Neviem,“ odsekla. „Do hodinky budeš mať celý zoznam na stole. Aj s menami zoradenými nielen podľa abecedy, ale aj podľa obľúbenosti,“ neodpustila si iróniu v hlase.

„Do hodinky by som mal rád na stole aj teba,“ zamrmlal, pomalým gestom si pohladil strieborno-sivú kravatu a našpúlil pery, až sa mu plné líca predĺžili.

Diana zneistela a zahľadela sa do papierov v ruke.

„Tak sa mi páčiš,“ podišiel k nej a chlipne sa zaceril. „Choď si niečo kúpiť,“ siahol do vrecka a vylovil peňaženku. Vybral dve stoeurové bankovky a spustil ich k Dianiným nohám.

Vedela, čo bude nasledovať, a čo od nej, okrem špicľovania, za svoje peniaze očakáva. Odkedy ju strčil iným do postele, nespáva s ňou, iba ju zneužíva...

„No poď,“ nedočkavo si stiahol nohavice. „Je tvoj, Diana!“ vystrel ruky, pritiahol si ju k sebe a zatlačil do pliec. Podlomili sa jej kolená. Položila papiere na zem a kľakla si. Klesla naozaj na dno, doslova aj obrazne, na kolená pre nechutný orál v kancelárii. Ten sukin syn si asi namýšľa, že je Clinton. Lenže Bill mal aspoň moc, nielen peniaze! A ona zasa všetko znesie, je otrasná, hnusila sa sama sebe. No naučila sa prepínať akoby do iného módu. Je to ako psychický automatizmus, keď človek vytesní myšlienky. Telo v duševnom strese funguje samo od seba, len aby prežilo a potom jedného dňa začalo žiť. A na to potrebuje prachy! Keď si našetrí, skončí s týmto svinstvom. Prihlási sa na vysokú školu, vyštuduje a raz sa postaví na vlastné nohy. Prestane sa odrážať odzadu a na svoju minulosť si nikdy viac nespomenie. Aspoň v to dúfala.

„Len jazykom,“ vydýchol a v slabinách sa oblúkovito zalomil.

Privrela viečka a siahla Richardovi do rozkroku...

2

Redakcia denníka Odraz zaberala celé jedno poschodie v novopostavenom dúbravskom Business Centre. V otvorených priestranných kanceláriách mali redaktori v rámci jedného oddelenia zrazené štyri stoly dovedna. Šťastlivci, ktorým sa ušli miesta pri okne, by si mohli vychutnávať výhľad na Malé Karpaty, keby im na takúto zábavku ostal čas. Dôležitejšie bolo sledovanie správ na plazmových obrazovkách, ktoré im viseli nad hlavami, aby im nič neuniklo. V tomto biznise platila rýchlosť viac než čokoľvek iné. Vedúci oddelenia mali samostatné miestnosti, ale i tak väčšinu pracovného času trávili v redakčnom priestore.

V posledných týždňoch boli ranné porady plné napätia. V zasadačke už sedeli len vedúci oddelení a nikto sa neodvážil prehovoriť skôr než šéfredaktor František Ševčík. Na Slovensku bolo mŕtvo, nikde sa nič poriadne nedialo. Žiadne hádky domácich politikov, ani výčiny šoubiznisových celebrít, ktoré by stáli za reč. Aj v zahraničí akoby uťal, nijaké zaujímavé témy pre bulvár. Periodiká aktuálne žili len z extrémnych výkyvov počasia. Ak by to takto išlo ďalej a remitenda by stabilne narastala, prídu nielen o tých pár výhod, čo im ešte zostalo, ale môžu sa rozlúčiť aj s celoročnými odmenami. Vydavateľstvo postupným krátením bonusov dávalo najavo, že svetová finančná kríza sa dotkla aj ich.

„Tak čo máme do čísla?“ opýtal sa mohutný štyridsiatnik. S dvojdňovým strniskom a ustupujúcimi strapatými vlasmi pôsobil hrozivo. Čierne tričko mu obopínalo hruď a vyšúchané džínsy od Armaniho mu viseli na bokoch. Medzi redaktormi nebol obľúbený. Mal povesť človeka, ktorý si neváži tých, o ktorých píše, rovnako tak aj tých, pre ktorých píše. Každý, kto pod ním nejaký čas pracoval, dokázal aj po rokoch zreprodukovať nejakú presne mierenú urážku, v ktorých bol šéfredaktor majster. Nemal najmenší problém prekročiť hranicu, za akú by sa žiadny, pri zmysloch zotrvávajúci nadriadený, neodvážil zájsť. Ak si dovolil niekto namietať, letelo po ňom prvé, čo mal Ševčík pri ruke. Keďže jeho svojský prístup ešte stále prinášal zisk, nemusel na svojom prístupe nič meniť.

„Ehm, máme pripravenú správu o počasí na víkend, na kopcoch by malo nasnežiť, a potom by sme mohli pridať úvahu o avíze amerických meteorológov. Udrie najchladnejšia zima storočia. Bratislavské zoo plánuje na svojej webstránke priamy prenos z narodenia nejakého opičieho mláďaťa,“ ozval sa Matej Krška, redaktor regionálneho spravodajstva a ospanlivými očami pozrel spoza rámov hrubých dioptrií na šéfa. Zvyšok osadenstva počítalo sekundy do výbuchu. Na ich prekvapenie sa Ševčík obrátil na zahraničiara.

„Milan, a ty máš čo? Tancujúce pandy v Číne alebo nejaké tomu podobné strelené video?“ Vedel, že je k podriadenému nespravodlivý. Sám si pri pravidelnom listovaní tituliek západných tabloidov vzdychol nad tým, ako môžu napríklad vymyslené dvojičky anglického kráľovského páru nielen vypredať náklad, ale fiktívnu správu živiť tak dlho, že by vojvodkyňa musela byť slonica, ktorá rodí po dvadsiatich dvoch mesiacoch. On takúto tému môže dať maximálne na poslednú stranu.

„Okrem bežných agentúrnych správ nič, čo by sa nejako vymykalo. Môžem ti ponúknuť dosiaľ neznáme fotografie Marilyn Monroe. Mám aj Heidi Klum, ktorá zas zabudla, koľko má rokov. Na módnu prehliadku v New Yorku prišla s výstrihom po pupok,“ zavrtel hlavou oslovený redaktor.

„To vážne? Žiadna Lady Gaga alebo oplzlo pózujúca Miley Cyrus? Nikto tento týždeň neuletel, nevystavil holý zadok, ani sa nepriotrávil?“ neveriacky sa opýtal Ševčík, hoci dobre vedel, že sa pýta zbytočne. „To čo je za svet, keď sa už nedá spoľahnúť na žiadnu celeb-riťku, čo sa chce pretŕčať na titulke?! Dúfam, že aspoň ty máš pre mňa niečo,“ oprel sa o stoličku a mávol na krátkovlasú blondínu, ktorá sedela oproti nemu.

Svetlana Trnovská, vedúca Promi oddelenia, zvykla v takýchto chvíľach zachrániť deň. Atraktívna tridsiatnička pôsobila medzi ostatnými kolegami ako modelka, ktorá sa na jeden deň prišla hrať na šéfku, ako kedysi dávno Adela v Novom Čase. No rozhodovala sa rýchlo a presne. Na svoje povolanie mala cit. Vedela, s kým a o čom sa má rozprávať, kedy je treba preháňať a kedy zas ubrať. Na koho je potrebné zapôsobiť, koho zas dojať a s kým je nevyhnutné vyspať sa. Vzťahy pre ňu nič neznamenali. Žila iba pre úspešnú kariéru, iné priority nemala. Svojím sivým pohľadom by sa uživila aj ako hypnotizérka. Žiaľ, boli dni, keď musela variť z vody aj ona.

„Ak narovinu, tak ani ja nemám nič šokujúce,“ prehovorila Svetlana. „Dokonca ani z vyškrabaných facebookových statusov ľudí, ktorým ušiel jazyk, nič šokujúce nepostavíme. Ak teda nechceme, aby sa nám čitatelia v diskusii pod článkom smiali, že slovo šokujúce používame takmer všade,“ mykla plecom.

„Asi zavediem pokutu päť euro pre každého, kto bude čítať tie táraniny virtuálnych egomaniakov. Jasne som povedal, že to máte zakázané!“ buchol Ševčík päsťou po stole.

„Či už to budeme čítať, alebo nie, faktom ostáva, že nič prelomové sa neobjavilo. Môžeme prísť s tým, že seriály čaká zimné zemetrasenie a nikto si nemôže byť istý svojou rolou. Dnes mám stretnutie s ľuďmi, ktorí chystajú nové castingy do reality show. Dúfam, že sa na obzore črtá nejaká uletená postavička, ktorá nám bude zapĺňať strany niekoľko rokov,“ vrátila mu smeč Svetlana.

„A čo akcie?“ opýtal sa šéfredaktor. Vedel, že v tomto sa môže na ňu úplne spoľahnúť. Nespomínal si, že by jej ušlo niečo podstatné, vždy vedela, čo sa kde malo diať. Prehliadky, krsty, koncerty mala do detailov spoľahlivo zmapované.

„Veselý nosorožec – nadácia Petra Waltera dnes robí dražbu akýchsi umeleckých diel, ale myslím si, že úplne postačí, keď tam pošleme Stana s kamerou. Možno sa zopár paničiek rozhodne oprášiť svoje róby v nádeji, že ich ukážeme v novinách. Tak prečo im neurobiť radosť? Aj keď neverím, že by sa tam stalo niečo zaujímavé,“ dodala pochybovačne.

„V poriadku, a čo dáme pri tejto mizérii ako tému dňa?“ spýtavo sa pozrel Ševčík na svojich podriadených.

„Mohli by sme dať tipy na najlacnejšie silvestrovské party u nás aj v okolí,“ nesmelo navrhol Matej.

Kým všetci opäť čakali totálny výsmech, Ševčík po prvý raz prejavil nadšenie.

„To je výborný nápad. Marketingové oddelenie by nám mohlo dať zoznam cestoviek, ktoré by mastne zacvakali za reklamu. Tak do toho! Rozchod a makať!“ ukončil poradu.

Redaktori odchádzali s pocitom, že svet je naozaj naruby. Dnes nepadla ani jedna nadávka a po nikom neletelo pero.

3

Agáta vytiahla zkabelky pudrenku, otvorila ju akriticky sa zahľadela domalého zrkadielka. Sdokonalým mejkapom, francúzskym drdolom zgaštanových vlasov pôsobila chladne aodmerane.

„Ako vyzerám?“ opýtala sa manžela. Dopredu poznala odpoveď – dobre. Nepripadalo jej to ako lichôtka, naopak, ľahostajné konštatovanie vnej vyvolávalo len mrzutosť.

„Dobre,“ povedal Peter úsečne, beztoho, aby sa naňu čo ilen pozrel. „Hlavne sa kroť vpopíjaní šampanského,“ napomenul ju pridusene apritlačil si hrubý rám dioptrických okuliarov knosu.

Sedeli nazadnom sedadle prenajatej luxusnej limuzíny aviezli sa navečierok doRiver Parku.

Zaklapla pudrenku, vhodila ju späť dokabelky avzdorovito sa usmiala. „Nikdy nevypijem viac než jeden pohár Dom Perignonu nauvoľnenie. Veď kto by odolal takej značke aaj to ti vadí?“

„Ženy by nemali piť vôbec,“ odbil ju stroho.

„Možno by som mala piť makový odvar ako tá zasnená veverica pochybnej povesti, čo ti je stále vpätách,“ sykla. „Budem mať to potešenie opäť sa sňou stretnúť?“

„To stačí! Už som ti povedal, Agáta, že stou babou nič nemám!“ prudko sa knej obrátil. „Ažiadne scény! Dobre vieš, že každý bulvárny sráč vie, kto je Peter Walter,“ sebavedome sa vypol auhladil si krátke vlasy. „Nezabúdaj, že všetko robím preteba aMarka,“ dodal. „Tak to, prosím ťa, nepokaz!“

„Pravdaže,“ Agáta prevrátila oči amimovoľne sa dotkla perlového náhrdelníka. Peter Walter je človek, pomyslela si znudene, ktorému sebecká šikovnosť, bravúrna obratnosť asrdečný egoizmus vydláždili cestu doprvej ligy úspešných podnikateľov, ateraz sa začína vtierať už aj dopolitických kruhov... Jeho nadutosť jučasto vyvádzala zmiery. Jedno mu však slúžilo kucti, keď sa nadáciaVeselý nosorožecrozbiehala, venoval jej niekoľko miliónov vtedy ešte slovenských korún apravdou bolo, že sa nehral nafilantropa, ale skutočne mu naosude tých nešťastných detí záležalo. Sám mal mladšieho brata, ktorý bol rovnako postihnutý ako ony. Peter vnadácii figuroval ako predseda správnej rady aštedro ju podporoval.

„Neznášam, keď ukazujú prstom naniekoho, kto supluje povinnosti štátu,“ zdvihol hlavu anapravil si uzol nakravate.

„Samozrejme, ako inak,“ podotkla. Zaškúlila namanžela – stisol pery apošúchal si veľké dlane. Nikdy nevedela, či to robí odhnevu, roztržitosti, alebo vzrušenia. Jedno bolo isté, tým pohybom niečo maskoval.

Auto konečne zastavilo. Vystúpili, Peter limuzínu rezko obehol, ponúkol Agáte rameno avoviedol ju doveľkolepej sály osvetlenej drahými lustrami. Zpodnosu si vzali vysoké poháre sošampanským aprešli ďalej.

Naučene sa usmievali. Tvárili sa, že ich všetko zaujíma. Zdvorilo si potriasali rukami, ukláňali sa napravo inaľavo aletmo sa bozkávali skaždou známou osobnosťou. Hovorili potrebné bezvýznamné frázy, zdôrazňovali, ako ich stretnutie teší, ale len výnimočne odsrdca. Karieristov, snobov azásluhou všemocného bulváru obdivované celebrity nazývali priateľmi, no vskutočnosti im boli ľahostajní. Natých ozajstných priateľov, ktorí nedbali navýhody ich blahobytu, už dávno zabudli.

„Walter!“ Richard Vyskoč žoviálne poklepal Petra poramene.

„Ahoj, Richard,“ pozdravil ho Walter ačrty tváre mu stvrdli. Ako sa sem vlastne dostal? Nespomína si, že by bol vzozname pozvaných. Čítal ho pozorne.

„Prezraď, ako si získal ďalšiu štátnu zákazku? Čo všetko si kponuke pribalil?!“ vybuchol Richard anedôverčivo si bývalého spoločníka premeral.

„Čo prosím? Ako to myslíš?“ ohradil sa Walter anechápavo pokrútil hlavou.

„Naktorej nástenke si opísal zadanie?“

„Ty si ten pravý, čo sa nato pýtaš! Obaja predsa vieme, načom si postavil svoj biznis, keď som ťa vyrazil. Nástenkové tendre sú tvoja parketa.“

„Jasné, zabudol som, že ty si bystrozraký, ale fakty hovoria samy zaseba. Si nejako vkurze, ale kráčaš poveľmi tenkom ľade, Walterko!“

„Čo mi tým chceš naznačiť?!“

„Koľko si vysolil?“

„Zbláznil si sa, Richard? Poznáme sa odnepamäti, veľmi dobre vieš, že korupcia mi je odporná.“

„To je pekná pičovina. Ani som netušil, že si zainteresovaný dotoho projektu, azrazu si ho vyhral. Zvláštna náhodička,“ zatiahol Richard posmešne.

„Hrám čisto, žiadne podprahové metódy apodliezanie latky neuznávam. Škoda, že nemôžem povedať to isté otebe!“ zaútočil Peter rozčúlene.

„Tak moment!“ vyprskol Vyskoč, až sa niekoľko ľudí zvedavo obrátilo. „Vsúvislosti stvojimi kšeftami by som vedel hovoriť aj oiných veciach, nielen oistom hmlistom verejnom obstarávaní,“ ukazovákom mu zamával prednosom.

„Páni, nekazme si večer debatami opráci,“ vstúpila medzi nich Agáta. „Ako sa máš, Richard? Helenka stebou neprišla? Poďme si radšej sadnúť, čoskoro sa začne program. Vystúpi Peter Cmorík apotom bude charitatívna dražba. Richard, nevydražíš nejakú drobnosť preHelenku? Aj my si niečo vyberieme,“ potiahla manžela zalakeť ďalej odVyskoča, nepočúvajúc, čo si mrmle popod nos. Dobre vedela, že Richardova manželka zrejme oakcii ani netuší. Vyskoč si ženu držal nakrátko, úplne ju izoloval. Chudera Helena, pomyslela si ľútostivo azavesila sa doPetra.

„Nepotrebujem sa ani opiť, ty sa strápniš sám,“ precedila pomedzi zuby apoočku pozorovala, ako Richard Vyskoč opúšťa podujatie.

„Ahoj,“ dvihla sa apotiahla si spodok hodvábnych šiat nižšie kukolenám.