Start

Ernest Hemingway

THE SHORT STORIES

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © 2016 by Vladislav Gális

Jacket design © 2016 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5178-6

PREDSLOV

Prvé štyri poviedky som napísal ako posledné. Ostatné nasledujú v poradí, v akom boli pôvodne uverejnené.

Ako prvú som napísal poviedku V Michigane, vznikla v Paríži v roku 1921. Posledná bola Starec na moste a posielal som ju telegrafom z Barcelony v apríli 1938.

Okrem Piatej kolóny som v Madride napísal Zabijakov, Dnes je piatok, Desať Indiánov, časť románu Slnko aj vychádza a tretinu románu Mať a nemať. Vždy sa mi tam dobre pracovalo. Takisto v Paríži a v chladných mesiacoch v Key Weste na Floride, ďalej na ranči pri Cooke City v Montane, v Kansas City, v Chicagu, v Toronte a v Havane na Kube.

Na niektorých ďalších miestach sa mi tak dobre nepracovalo, ale možno som skôr ja nebol taký dobrý, keď som tam býval.

V tejto knihe je veľa rôznych poviedok. Dúfam, že nájdete také, čo sa vám zapáčia. Keď znovu čítam tie, ktoré mám najradšej, okrem tých, čo dosiahli istý stupeň slávy, takže ich učitelia zaraďujú do antológií, ktoré si ich študenti musia kupovať, vždy sa trochu zahanbím a rozmýšľam, či som ich naozaj napísal, alebo som ich niekde počul. Patria sem Krátky šťastný život Francisa Macombera, V inej krajine, Hory ako biele slony, Taký nikdy nebudeš, Snehy Kilimandžára, Čisté, vysvietené miesto a poviedka s názvom Svetlo sveta, ktorá sa nikdy nikomu inému nepáčila. Sú aj ďalšie. Veď keby sa mi nepáčili, neuverejnil by som ich.

Keď idete tam, kam musíte ísť, robíte to, čo musíte robiť, a vidíte to, čo musíte vidieť, otupíte si nástroj, ktorým píšete. Ale radšej nech je ohnutý a tupý, nech viem, že ho musím nabrúsiť, vyklepať a zaostriť, a nech viem, že mám o čom písať, než aby sa celý ligotal a nemal by som čo povedať alebo aby ležal hladký a naolejovaný v skrini, ale nepoužíval by som ho.

Teraz ma zase čaká brúsenie. Rád by som žil tak dlho, aby som stihol napísať ešte tri romány a dvadsaťpäť poviedok. Poznám pár veľmi dobrých príbehov.

Ernest Hemingway

1938

KRÁTKY ŠŤASTNÝ ŽIVOT FRANCISA MACOMBERA

Bol čas obeda a všetci sedeli pod dvojitou zelenou plachtou jedálenského stanu a predstierali, že sa nič nestalo.

„Dáte si limetkovú šťavu alebo citronádu?“ spýtal sa Macomber.

„Ja si dám gimlet,“ povedal mu Robert Wilson.

„Aj ja si dám gimlet. Potrebujem si vypiť,“ povedala Macomberova manželka.

„To bude asi najlepšie,“ prisvedčil Macomber. „Povedzte mu, nech namieša tri gimlety.“

Čašník už začal s prípravou, vyťahoval fľaše z plátenných chladiacich vreciek, orosených vo vetre, čo prefukoval pomedzi stromy, ktoré vrhali tieň na stany.

„Koľko by som im mal dať?“ spýtal sa Macomber.

„Libra bude úplne stačiť,“ povedal mu Wilson. „Netreba ich rozmaznávať.“

„Predák im peniaze rozdelí?“

„Pravdaže.“

Francis Macomber pred polhodinou doputoval do stanu z okraja tábora, triumfálne nesený na ramenách a pleciach kuchára, chlapcov z personálu, kožiara a nosičov. Nosiči pušiek sa na ceremónii nezúčastnili. Keď ho domorodí chlapci zložili pred vchodom do jeho stanu, všetkým podal ruku, prijal od nich blahoželania, potom vošiel dnu a sedel na posteli, až kým neprišla jeho manželka. Keď vošla, neoslovila ho a on sa okamžite pobral von, umyl si tvár a ruky v lavóre a potom prešiel k jedálenskému stanu, kde sa usadil do pohodlného plátenného kresla, do vánku a tieňa.

Pani Macomberová rýchlo pozrela na Wilsona. Bola to mimoriadne pekná a udržiavaná žena, vybavená krásou a spoločenským postavením, ktoré jej pred piatimi rokmi vyniesli päťtisíc dolárov za to, že jej fotografia a odporúčania robili reklamu kozmetickému produktu, ktorý sama nikdy nepoužila. Za Francisa Macombera bola vydatá jedenásť rokov.

„Je to pekný lev, však?“ povedal Macomber. Vtedy už naňho manželka pozrela. Na obidvoch mužov hľadela, akoby ich nikdy predtým nevidela.

Jedného, Wilsona, bieleho lovca, skutočne nikdy predtým poriadne nevidela. Bol zhruba prostrednej výšky, mal pieskovoplavé vlasy, zježené fúzy, veľmi červenú tvár a mimoriadne chladné modré oči so slabými bielymi vráskami v kútikoch, ktoré sa veselo prehĺbili, vždy keď sa usmial. Aj teraz sa na ňu usmieval a ona uhla pohľadom pred jeho tvárou, pozrela na sklon jeho pliec pod voľnou blúzou, ktorú nosieval so štyrmi veľkými nábojmi zasunutými pod prúžkami na mieste, kde malo byť ľavé náprsné vrecko, na jeho veľké hnedé ruky, na jeho staré plátenné nohavice, na jeho veľmi špinavé topánky a potom zase na jeho červenú tvár. Všimla si miesto, kde sa usmažená červeň jeho tváre končila bielou čiarou, ktorá ohraničovala kruh, čo mu zostal po stetsone, teraz zavesenom na jednom z kolíkov stanovej žrde.

„Tak teda na leva,“ povedal Robert Wilson. Znovu sa na ňu usmial a ona bez úsmevu zvedavo pozrela na manžela.

Francis Macomber bol veľmi vysoký, veľmi dobre stavaný, ak vám neprekážala tá dĺžka končatín, tmavovlasý, ostrihaný ako veslár, mal pomerne úzke pery a považovali ho za pekného. Mal na sebe rovnaký typ safari oblečenia, aké nosil Wilson, ibaže to jeho bolo nové, mal tridsaťpäť rokov, udržiaval sa vo veľmi dobrej kondícii, na kurte bol veľmi šikovný, zaznamenal dosť rekordov pri love veľkých rýb a práve sa verejne prejavil ako zbabelec.

„Na leva,“ povedal. „Nikdy vám nebudem môcť dostatočne poďakovať za to, čo ste urobili.“

Margaret, jeho manželka, od neho odvrátila pohľad a uprela ho opäť na Wilsona.

„Už o tom levovi nehovorme,“ povedala.

Wilson na ňu pozrel bez úsmevu a tentoraz sa ona usmiala naňho.

„Bol to veľmi zvláštny deň,“ povedala. „Keďže je poludnie, nemali by ste mať na hlave klobúk aj pod stanovou plachtou? Viete, mne ste to povedali.“

„Možno si ho nasadím,“ povedal Wilson.

„Viete, máte veľmi červenú tvár, pán Wilson,“ povedala mu a znovu sa usmiala.

„Alkohol,“ povedal Wilson.

„To si nemyslím,“ povedala. „Francis veľa pije, ale nikdy nemá červenú tvár.“

„Zato dnes sa červenám,“ pokúsil sa Macomber o žart.

„Nie,“ povedala Margaret. „Dnes sa červenám ja. Ale pán Wilson je červený stále.“

„To je určite vrodené,“ povedal Wilson. „Poprosím vás, nechajme tému mojej krásy tak, dobre?“

„Ešte som s ňou len začala.“

„Kašlime na ňu,“ povedal Wilson.

„To sa bude ťažko konverzovať,“ povedala Margaret.

„Netáraj, Margot,“ povedal jej manžel.

„Ja na tom nič ťažké nevidím,“ povedal Wilson. „Dostali sme bohovsky dobrého leva.“

Margot na nich pozrela a obaja videli, že má plač na krajíčku. Wilson ho tušil už dávno a hrozil sa ho. Macomber sa ho už dávno prestal hroziť.

„Nemalo sa to stať. Škoda, že sa to stalo,“ povedala a vykročila k svojmu stanu. Nevydala žiadny plačlivý zvuk, ale videli, že sa jej pod ružovou blúzkou, cez ktorú neprenikalo slnko, trasú plecia.

„Ženské vrtochy,“ povedal Wilson vysokému mužovi.

„Nič to neznamená. Nervové vypätie, jedno s druhým.“

„Nie,“ povedal Macomber. „Myslím, že toto sa so mnou povlečie až do konca života.“

„Nezmysel. Dajme si za pohárik z tej metly ľudstva,“ povedal Wilson. „Zabudnite na to. Aj tak to nie je dôležité.“

„Môžeme sa o to pokúsiť,“ povedal Macomber. „Ale na to, čo ste pre mňa urobili, nezabudnem.“

„To nič nebolo,“ povedal Wilson. „Všetko sú to nezmysly.“

Tak tam sedeli v tieni, kde sa tábor rozkladal pod širokými akáciami, za ktorými sa týčil svah posiaty balvanmi, a pás trávnika sa tiahol k brehu potoka pokrytého balvanmi, za ktorým bol les, popíjali vychladené citrusové nápoje a vyhýbali sa vzájomným pohľadom, kým chlapci prestierali na obed. Wilson videl, že chlapci už o všetkom vedia, a keď si všimol, že Macomberov osobný sluha pri ukladaní tanierov na stôl zvedavo pokukuje na svojho pána, okríkol ho po swahilsky. Chlapec sa odvrátil s prázdnym výrazom tváre.

„Čo ste mu hovorili?“ spýtal sa Macomber.

„Nič. Povedal som mu, aby sa rozhýbal, inak ich schytá pätnásť, a poriadnych.“

„Pätnásť čoho? Úderov?“

„To je nelegálne,“ povedal Wilson. „Oficiálne im môžeme dať len pokutu.“

„A stále ich bijete?“

„Ale pravdaže. Keby sa chceli sťažovať, mohli by narobiť škandál. Ale nenarobia. Radšej majú telesné tresty ako pokuty.“

„Zvláštne!“ povedal Macomber.

„Vlastne ani nie,“ povedal Wilson. „Čo by ste si vybrali vy? Dostať prútom alebo prísť o mzdu?“

Vzápätí sa za tú otázku zahanbil, a kým stihol Macomber odpovedať, pokračoval: „Každý z nás to občas schytá, tým či oným spôsobom.“

To nevyznelo o nič lepšie. Dobrý Bože, pomyslel si.

Som to ja ale diplomat...

„Hej, každý to občas schytá,“ povedal Macomber a stále naňho nepozeral. „S tým levom ma to strašne mrzí. Nemusí sa to dostať ďalej, však? Teda, však sa o tom nikto nedozvie?“

„Myslíte, či to neporozprávam v klube Mathaiga?“ Wilson naňho pozrel, tentoraz chladne. Toto nečakal. Takže tento tu nie je len poondiaty zbabelec, ale ešte niečo horšie, pomyslel si. Škoda, dodnes som ho mal celkom v láske. Ale čo sa už človek vyzná v Američanoch?

„Nie,“ povedal Wilson. „Som profesionálny lovec. My o klientoch nikdy nerozprávame. Z toho si nemusíte robiť ťažkú hlavu. Ale nepovažuje sa za vhodné žiadať nás o mlčanlivosť.“

Rozhodol sa, že oveľa ľahšie to bude, ak sa od nich rovno oddelí. Bude jedávať sám a pri jedle si môže prečítať knihu. Oni sa najedia sami. Počas safari sa s nimi bude stretávať len čisto úradne – ako to volajú Francúzi?

Pri všetkej úcte. A bude to oveľa ľahšie, než sa s nimi prehrabávať v ich emocionálnom odpade. Urazí ho a čisto to ukončí. Potom si bude pri jedle čítať knihu a aj tak bude piť whisky na ich účet. Tak sa to hovorilo, keď nejaké safari nevyšlo. Pri stretnutí sa jeden biely lovec druhého spýtal: „Ako sa darí?“ A ten odvetil: „No čo, stále pijem whisky na ich účet.“ A bolo jasné, že je všetko v keli.

„Prepáčte,“ povedal Macomber a pozrel naňho z tej svojej americkej tváre, ktorá zostane tvárou adolescenta, kým nepríde do stredného veku, a Wilson si všimol jeho krátky zostrih, pekné oči, len mierne uhýbavé, ušľachtilý nos, tenké pery a peknú bradu. „Prepáčte, neuvedomil som si to. Veľa toho ešte neviem.“

Tak čo s tým, pomyslel si Wilson. Mal sto chutí čisto a rýchlo to ukončiť, a aha ho, babráka, ospravedlňuje sa mu, hoci on ho pred chvíľou urazil. Podnikol ešte jeden pokus. „Nemusíte sa trápiť, či vás ohovorím,“ povedal.

„Musím sa niečím živiť. Viete, v Afrike žiadna žena neminie svojho leva a žiadny beloch nevezme nohy na plecia.“

„Ja som ich vzal,“ povedal Macomber.

Dočerta, čo s chlapom, ktorý vedie takéto reči? uvažoval Wilson.

Wilson pozrel na Macombera modrými očami guľometníka, očami bez výrazu, a Macomber sa naňho usmial. Mal príjemný úsmev, ak si človek nevšimol, ako jeho oči prezrádzajú, keď ho niečo trápi.

„Možno si napravím reputáciu pri byvoloch,“ povedal. „Nabudúce ideme na byvoly, nie?“

„Ráno, ak chcete,“ povedal mu Wilson. Možno sa mýlil. Treba to brať takto. A v Američanoch sa človek rozhodne nemohol vyznať. Macomber mu bol opäť sympatický. Teda ak by dokázal zabudnúť na ráno. Ale to, pravdaže, nešlo. Ráno bolo úplne nanič.

„Ide memsahib,“ povedal. Vychádzala zo stanu, vyzerala osviežená, veselá a krásna. Mala úplne dokonalú oválnu tvár, takú dokonalú, až by človek čakal, že bude hlúpa. Ale nie je hlúpa, pomyslel si Wilson, nie, nie je hlúpa.

„Ako sa má pán Wilson s krásnou červenou tvárou?

A ty sa už cítiš lepšie, Francis, môj milovaný?“

„Oveľa lepšie,“ prikývol Macomber.

„Hodila som to za hlavu,“ vyhlásila a sadla si k stolu.

„Je vôbec dôležité, či vie Francis zabíjať levy? Veď to nie je jeho remeslo. To je remeslo pána Wilsona. Pán Wilson vie zabíjať vynikajúco prakticky všetko. Zabili by ste hocičo, však?“

„Hm, hocičo,“ povedal Wilson. „Naozaj hocičo.“ Také sú, pomyslel si, najtvrdšie na svete, najtvrdšie a najkrutejšie, najdravšie a najpríťažlivejšie, a ich muži mäknú alebo sú s nervami hotoví, kým ony sú čoraz tvrdšie. Alebo si vyberajú mužov, ktorými môžu manipulovať? Vo veku, keď sa vydávajú, to predsa vedieť nemôžu, pomyslel si. Bol vďačný, že o Američankách sa dozvedel svoje už predtým, lebo táto bola veľmi príťažlivá.

„Ráno pôjdeme na byvoly,“ oznámil jej.

„Pôjdem aj ja,“ povedala.

„Nepôjdete.“

„Ale pôjdem. Smiem, Francis?“

„Prečo radšej nezostaneš v tábore?“

„To ani za nič,“ povedala. „Nedám si predsa ujsť niečo také ako dnešok.“

Keď odišla, uvažoval Wilson, keď sa išla vyplakať, vyzerala ako bohovsky dobrá žena. Vyzeralo to, že chápe, že si to celé uvedomuje, že ju to trápi kvôli nemu aj kvôli nej samej a že vie, ako sa veci majú. Je preč dvadsať minút a vráti sa, celá potiahnutá vrstvou tej americkej ženskej krutosti. Sú to čertovské baby. Ozaj čertovské.

„Zajtra ti zase usporiadame predstavenie,“ povedal Francis Macomber.

„Nepôjdete s nami,“ povedal Wilson.

„To sa veľmi mýlite,“ oznámila mu. „A vás chcem vidieť znovu v akcii. Dnes ráno ste boli úchvatný. Teda ak je úchvatné odstreľovať živým tvorom hlavy.“

„Už je tu obed,“ povedal Wilson. „Ste veľmi veselá, však?“

„A prečo nie? Neprišla som sem preto, aby som bola nudná.“

„No, nuda to teda nebola,“ povedal Wilson. Videl balvany v potoku a vysoký svah za stromami a spomenul si na ráno.

„Kdeže,“ povedala. „Bolo to milé. A zajtra. Neviete si predstaviť, ako sa teším na zajtra.“

„To, čo vám ponúka, je antilopa losia,“ povedal Wilson.

„To sú tie zvieratá veľké ako kravy, ktoré skáču ako zajace, však?“

„Povedal by som, že ich to vystihuje,“ povedal Wilson.

„Mäso majú veľmi dobré,“ povedal Macomber.

„Zastrelil si ju ty, Francis?“ spýtala sa ho.

„Áno.“

„Nie sú nebezpečné, však?“

„Len ak na vás niektorá spadne,“ povedal Wilson.

„To sa teším.“

„Už by si mohla prestať s tým dodrbávaním, Margot,“ povedal Macomber, rozkrojil antilopí steak a na vidličku, na ktorú si napichol kúsok mäsa, si nahrnul trochu zemiakovej kaše, šťavy a mrkvy.

„Hádam by som aj mohla,“ povedala, „keď si to tak pekne vyjadril.“

„Dnes večer si na leva pripijeme šampanským,“ povedal Wilson. „Napoludnie je na to trochu horúco.“

„Aha, lev,“ povedala Margot. „Na leva som celkom zabudla!“

Takže ho vlastne chce povzbudiť, pomyslel si Robert Wilson, všakže? Alebo je toto jej predstava o dobrej manželke? Ako sa má vlastne žena správať, keď zistí, že jej manžel je poondiaty zbabelec? Je čertovsky krutá, ale také sú všetky. Napokon, veď vládnu, a kto vládne, musí byť občas krutý. Ale aj tak mám toho ich terorizmu plné zuby.

„Dajte si ešte z tej antilopy,“ ponúkol ju zdvorilo.

Neskôr podvečer si Wilson a Macomber vyšli v aute s domorodým šoférom a dvoma nosičmi pušiek. Pani Macomberová zostala v tábore. Na výlet je horúco, povedala, a pôjde s nimi skoro ráno. Keď odchádzali, Wilson ju videl stáť pod veľkým stromom, vyzerala skôr pekne ako krásne – v kaki oblečení so slabým ružovým odtieňom, s tmavými vlasmi začesanými z čela a s uzlom nízko nad šijou, s tvárou takou sviežou, pomyslel si, akoby bola v Anglicku. Mávala im, keď auto prešlo cez priehlbinu s vysokou trávou a zahlo pomedzi stromy k nízkym vŕškom porasteným savanou.

Na savane objavili čriedu antilop impál, vystúpili z auta a sledovali jedného starého samca s dlhými, naširoko posadenými rohmi a Macomber ho zabil veľmi chvályhodným výstrelom, ktorý ho skolil na dobrých dvesto metrov a rozprášil čriedu, až si zvieratá div neposkákali po chrbtoch a ich dlhé skoky s natiahnutými nohami vyzerali neuveriteľné a ľahké ako skoky, aké človek občas robí vo sne.

„To bol dobrý výstrel,“ povedal Wilson. „Tieto zvieratá sú malý cieľ.“

„Stojí tá trofej za to?“ spýtal sa Macomber.

„Je vynikajúca,“ povedal mu Wilson. „Ak budete strieľať takto, nemôžete mať problémy.“

„Myslíte, že zajtra ráno sa nám podarí nájsť byvoly?“

„Je to veľmi pravdepodobné. Chodia sa pásť zavčas rána a pri troche šťastia ich objavíme na otvorenom priestranstve.“

„Rád by som už zmazal tú záležitosť s levom,“ povedal Macomber. „Nie je veľmi príjemné, keď vás pri niečom takom vidí manželka.“

Ja si myslím, že je ešte nepríjemnejšie spraviť to bez ohľadu na manželku, pomyslel si Wilson, alebo o tom hovoriť. Nahlas však povedal: „Ja by som na to na vašom mieste prestal myslieť. Pri prvom levovi môže stratiť nervy každý. To je už minulosť.“

Ale po večeri a whisky so sódou pri ohni, keď Francis Macomber ležal na lôžku pod moskytiérou a počúval zvuky noci, to minulosť nebola. Nebola to ani minulosť, ani budúcnosť. Bolo to prítomné, presne ako sa to stalo, s niektorými časťami nezmazateľne zvýraznenými, a on sa za to zúfalo hanbil. Ale ešte horší než hanba bol studený, dutý strach. Strach v ňom zostal ako studená slizká dutina v celej tej prázdnote, kde kedysi sídlilo jeho sebavedomie, a jemu z toho bolo zle. Ešte stále v ňom bol.

Začalo sa to noc predtým, keď sa prebudil a začul, ako niekde pri potoku reve lev. Bol to hlboký rev a na záver sa ozvalo akési kašlavé grúlenie, akoby tesne za stanom, a keď sa naň Francis Macomber v noci prebudil, bál sa. Počul, ako jeho manželka v spánku potichu oddychuje. Nebol tam nikto, komu by povedal, že sa bojí, alebo kto by sa bál s ním, ležal tam sám a nepoznal somálske príslovie, ktoré hovorí, že smelý muž sa leva zľakne trikrát: keď po prvý raz uvidí jeho stopu, keď ho po prvý raz počuje revať a keď sa s ním po prvý raz ocitne zoči-voči. Keď potom raňajkovali pri svetle lampáša pred jedálenským stanom, ešte skôr ako vyšlo slnko, lev znovu zareval a Francis si pomyslel, že je rovno na kraji tábora.

„Podľa hlasu to bude starý mazák,“ povedal Robert Wilson a zdvihol hlavu od údeného haringa a kávy. „Počúvajte, ako si odkašliava.“

„Je veľmi blízko?“

„Asi tak poldruha kilometra proti prúdu.“

„Uvidíme ho?“

„Pozrieme sa.“

„A to sa ten rev nesie tak ďaleko? Mne sa zdá, akoby bol rovno v tábore.“

„No, nesie sa poriadne,“ povedal Robert Wilson. „Neuveriteľné, ako sa nesie. Dúfam, že tá potvora sa bude dať zastreliť. Chlapci vraveli, že sa tu potuluje jeden veľký kusisko.“

„Keby som mal naňho vystreliť, kam ho mám trafiť,“ spýtal sa Macomber, „aby som ho zastavil?“

„Do pleca,“ povedal Wilson. „Aj do krku, ak by ste to zvládli. Mierte na kosť. Zložte ho.“

„Dúfam, že dokážem správne nasmerovať guľku,“ povedal Macomber.

„Strieľate veľmi dobre,“ povedal mu Wilson. „Neponáhľajte sa. Aby ste mali istotu. Prvý je najdôležitejší.“

„Z akej vzdialenosti budem strieľať?“

„Netuším. K tomu má čo povedať lev. Nestrieľajte, kým nebude dosť blízko, aby ste mali istotu.“

„Zhruba zo sto metrov?“ spýtal sa Macomber. Wilson naňho rýchlo pozrel.

„Asi tak. Možno o niečo bližšie. Na väčšiu vzdialenosť by som si netrúfol. Sto metrov je slušný dostrel. Zo sto metrov ho trafíte, kam len chcete. Aha, ide memsahib.“

„Dobré ráno,“ povedala. „Pôjdeme na toho leva?“

„Len čo sa porátate s raňajkami,“ povedal Wilson.

„Ako sa cítite?“

„Úžasne,“ povedala. „Som vzrušená.“

„Pôjdem skontrolovať, či je všetko pripravené.“ Wilson odišiel. Keď odchádzal, lev znovu zareval.

„Potvora hlučná,“ povedal Wilson. „Veď my mu to zarazíme.“

„Čo je s tebou, Francis?“ spýtala sa ho manželka.

„Nič,“ povedal Macomber.

„Ale niečo s tebou je,“ povedala. „Čo ťa rozrušilo?“

„Nič.“

„Povedz mi to,“ zadívala sa naňho. „Necítiš sa dobre?“

„To ten prekliaty rev,“ povedal. „Vieš, ozýval sa celú noc.“

„Prečo si ma nezobudil?“ povedala. „Rada by som si ho vypočula.“

„Musím toho prekliateho zvera zabiť,“ povedal zničene Macomber.

„No veď preto si sem prišiel, nie?“

„Áno. Ale som nervózny. Lezie mi na nervy, keď musím počúvať, ako reve.“

„Tak potom, ako povedal Wilson, zabi ho a bude po reve.“

„Áno, miláčik,“ povedal Francis Macomber. „Znie to jednoducho, všakže?“

„Hádam sa len nebojíš?“

„Samozrejme, že nie. Ale som nervózny, lebo som ten rev počúval celú noc.“

„Ty ho zabiješ jedna radosť,“ povedala. „Viem to. Už sa neviem dočkať, kedy to uvidím.“

„Doraňajkuj a vyrazíme.“

„Ešte nesvitlo,“ povedala. „Je absurdné vyraziť o takejto hodine.“

Vtedy lev zareval hlboko a úpenlivo, najskôr z pŕs, potom hrdelne, vibrácia stúpala a zdalo sa, že otriasa vzduchom, až sa skončila vzdychom a ťažkým, hlbokým stonom, vychádzajúcim z pŕs.

„Znie to, akoby bol už skoro tu,“ povedala Macomberova manželka.

„Božemôj,“ povedal Macomber. „Ako ten otrasný hluk nenávidím.“

„Je veľmi pôsobivý.“

„Pôsobivý! Je desivý.“

Vtedy prišiel Robert Wilson so svojou krátkou, škaredou, šokujúco širokou puškou Gibbs kalibru .505 a s úsmevom na tvári.

„Poďme,“ povedal. „Váš nosič má vašu springfieldku a veľkú pušku. Máte strelivo?“

„Áno.“

„Ja som pripravená,“ povedala pani Macomberová.

„Musíme mu zapchať papuľu, nech toľko nereve,“ povedal Wilson. „Vy si sadnite dopredu. Memsahib môže sedieť vzadu pri mne.“

Nastúpili do auta a v sivom svetle svitania vyrazili pomedzi stromy proti prúdu potoka. Macomber zalomil pušku, uvidel vnútri náboje s kovovým plášťom, zatvoril pušku a zaistil ju. Všimol si, že sa mu trasie ruka. Nahmatal vo vrecku ďalšie náboje a prešiel prstami po nábojoch zasunutých za pásikmi vpredu na blúze. Obrátil sa dozadu, kde v hranatom aute bez dverí sedel vedľa jeho manželky Wilson, obaja sa vzrušene usmievali a Wilson sa nahol dopredu a zašepkal: „Vidíte, zlietajú sa vtáky. Znamená to, že starký tam nechal svoju korisť.“

Na opačnom brehu potoka videl Macomber nad stromami supy, ako krúžia a strmhlav sa vrhajú nadol.

„Je možné, že sa sem príde napiť,“ zašepkal Wilson.

„Kým zaľahne. Majte oči na stopkách.“

Pomaly sa posúvali po vysokom brehu potoka, ktorý sa tu zarezával hlboko do svojho dna, posiateho balvanmi, vchádzali medzi vysoké stromy a zase spomedzi nich vychádzali. Macomber pozoroval opačný breh, keď pocítil, že ho Wilson chytil za rameno. Auto zastalo.

„Tam je,“ začul šepot. „Vpredu, vpravo. Vystúpte a zastreľte ho. Je to parádny lev.“

Aj Macomber už leva uvidel. Stál takmer bokom, vznešenú hlavu mal zdvihnutú a obrátenú k nim. Skorý ranný vetrík, čo k nim vial, mu jemne čeril tmavú hrivu a lev orámovaný sivým ranným svetlom vyzeral na vyvýšenom brehu obrovský, plecia mal mohutné, sudovité telo sa mu hladko klenulo.

„Ako je ďaleko?“ spýtal sa Macomber a už dvíhal pušku.

„Asi tak sedemdesiatpäť metrov. Choďte si poňho.“

„Prečo nemôžem strieľať odtiaľto?“

„Lebo z áut sa na levy nestrieľa,“ začul, ako mu Wilson vraví do ucha. „Vystúpte. Nezostane tam celý deň.“ Macomber vystúpil cez zakrivený otvor pri prednom sedadle na schodík a potom na zem. Lev ďalej stál, majestátne a chladne pozeral na tento predmet, ktorý mu oči ukazovali len ako siluetu, pripomínajúcu nejakého nadmerne veľkého nosorožca. Nedoniesol sa k nemu pach človeka a on ten predmet pozoroval a vznešenou hlavou mierne pohyboval zboka nabok. Potom, stále s pohľadom upretým na ten predmet, bez strachu, ale váhajúc, či sa má ísť napiť, keď má oproti sebe čosi takéto, zazrel, ako sa od predmetu oddelila ľudská postava, obrátil ťažkú hlavu a zamieril do úkrytu pod stromy, keď začul hlasný praskot a pocítil náraz, to sa mu do boku zahryzla guľka kalibru 30-06, 220-grainová, a cez žalúdok mu preletela náhla vriaca nevoľnosť. Klusal, ťažký, s veľkými labami, knísal sa, ranený a s plným bruchom, pomedzi stromy k vysokej tráve, do úkrytu, a vtedy sa znovu ozval rachot, preletelo to popri ňom a roztrhlo vzduch. Potom to znovu zarachotilo a on pocítil náraz, zasiahol mu spodné rebrá a presvišťal cez neho, náhle mal v pysku horúcu spenenú krv a cválal k vysokej tráve, kde sa mohol prikrčiť, schovať a počkať, kým tú praskajúcu vec prinesú dosť blízko, aby mohol podniknúť útok a dostať človeka, ktorý ju drží.

Keď Macomber vystupoval z auta, nemyslel na to, ako sa cíti lev. Vedel iba to, že sa mu trasú ruky, a keď kráčal ďalej od auta, takmer nedokázal donútiť nohy k pohybu. Stehná mal meravé, ale cítil, ako mu vibrujú svaly. Zdvihol pušku, zamieril na miesto, kde sa levovi spájala hlava s plecami, a potiahol spúšť. No nič sa nestalo a on ťahal ďalej, až sa mu zdalo, že si zlomí prst. Potom si uvedomil, že pušku neodistil, a keď sklonil hlaveň, aby to urobil, spravil ďalší meravý krok vpred a lev uvidel jeho siluetu, náhle oddelenú od siluety auta, obrátil sa a dal sa do klusu, a keď Macomber vystrelil, začul náraz, čo znamenalo, že guľka zasiahla cieľ; lenže lev klusal ďalej. Macomber vystrelil znovu a všetci videli, ako guľka vyfrkla do vzduchu gejzír prachu za klusajúcim levom. Vystrelil ešte raz, pripomenul si, že musí mieriť nižšie, a všetci počuli, že guľka trafila telo, a lev sa dal do cvalu a zmizol vo vysokej tráve, kým Macomber stihol posunúť uzáver. Macomber zostal stáť, bolo mu zle od žalúdka, ruky, v ktorých držal stále natiahnutú springfieldku, sa mu triasli a jeho manželka aj Robert Wilson stáli pri ňom. Vedľa neho boli dvaja nosiči a trkotali v jazyku wakamba.

„Zasiahol som ho,“ povedal Macomber. „Dvakrát.“

„Strelili ste ho do brucha a potom niekde vpredu,“ povedal bez nadšenia Wilson. Nosiči pušiek boli veľmi vážni. Už mlčali.

„Možno ste ho zabili,“ pokračoval Wilson. „Budeme musieť chvíľu počkať, kým to pôjdeme zistiť.“

„Ako to myslíte?“

„Nech zoslabne, kým ho vystopujeme.“

„Aha,“ povedal Macomber.

„Je to bohovsky dobrý lev,“ veselo povedal Wilson.

„Ale zaliezol na zlé miesto.“

„Prečo na zlé?“

„Neuvidíte ho, kým oňho nezakopnete.“

„Aha,“ povedal Macomber.

„Poďte,“ povedal Wilson. „Memsahib môže zostať v aute. Pôjdeme sa pozrieť na krvavú stopu.“

„Zostaň tu, Margot,“ povedal Macomber manželke.

V ústach mal veľmi sucho a ťažko sa mu rozprávalo.

„Prečo?“ spýtala sa.

„Vraví to Wilson.“

„Pôjdeme sa tam pozrieť,“ povedal Wilson. „Vy zostaňte tu. Odtiaľto to uvidíte ešte lepšie.“

„V poriadku.“

Wilson povedal niečo po swahilsky šoférovi. Ten prikývol a povedal: „Áno, bwana.“

Potom zišli po strmom brehu a zamierili cez potok, preliezali a obchádzali balvany, vyšli zase po opačnom brehu, pridŕžali sa vyčnievajúcich koreňov a postupovali pozdĺž brehu, kým nenašli miesto, kde klusal lev, keď Macomber prvý raz vystrelil. Na krátkej tráve bola krv, na ktorú nosiči ukázali steblami trávy, jej stopa smerovala za stromy na brehu potoka.

„Čo urobíme?“ spýtal sa Macomber.

„Nemáme na výber,“ povedal Wilson. „Nemôžeme sem prísť autom. Breh je príliš strmý. Necháme leva trošku zmeravieť, potom sa naňho my dvaja pôjdeme pozrieť.“

„Nemôžeme zapáliť trávu?“ spýtal sa Macomber.

„Je príliš zelená.“

„Nemôžeme tam poslať honcov?“

Wilson naňho vrhol hodnotiaci pohľad. „Samozrejme, že môžeme,“ povedal. „No bolo by to trošku vražedné. Vieme, že lev je poranený. Vyhnať leva, ktorý nie je poranený, sa dá – bude utekať pred hlukom –, ale poranený lev zaútočí. Neuvidíte ho, až kým oňho nezakopnete. Pritisne sa k zemi v úkryte, kam by sa podľa vás nezmestil ani zajac. Na niečo také nemôžete poslať chlapcov. Niekoho by určite doriadil.“

„Ani nosičov?“

„Tí pôjdu s nami. To je ich šauri. Podpísali zmluvu.

Ale nevyzerajú nadšení, však?“

„Ja tam nechcem ísť,“ povedal Macomber. Vyšlo to z neho, skôr než si uvedomil, že to vyslovil.

„Ani ja,“ odvetil veľmi veselo Wilson. „Ale naozaj nemáme na výber.“ Potom, akoby si na niečo spomenul, pozrel na Macombera a zrazu si všimol, že sa trasie a na tvári má zúbožený výraz.

„Samozrejme, že tam nemusíte ísť,“ povedal. „Na to ste si najali mňa, viete? Preto som taký drahý.“

„Chcete povedať, že tam pôjdete sám? A prečo ho tam nemôžeme nechať?“

Robert Wilson, ktorý sa zaoberal iba levom a problémom, ktorý lev predstavoval, a ktorý neuvažoval o Macomberovi, len si všimol, že je trochu vyľakaný, sa odrazu cítil, akoby v hoteli otvoril nesprávne dvere a uvidel niečo hanebné.

„Ako to myslíte?“

„Prečo ho tam nemôžeme nechať?“

„Máme sa tváriť, že nie je postrelený?“

„Nie. Len to nechať tak.“

„Nie je to hotové.“

„Prečo nie?“

„Po prvé, určite trpí. Po druhé, môže naňho naďabiť niekto iný.“

„Aha.“

„Ale vy s tým nemusíte mať nič spoločné.“

„Rád by som mal,“ povedal Macomber. „Len, viete, bojím sa.“

„Keď tam pôjdeme, budem vpredu,“ povedal Wilson, „a Kongoni bude stopovať. Vy sa držte za mnou a trochu bokom. Je možné, že ho začujeme vrčať. Ak ho uvidíme, obaja vystrelíme. Vy sa o nič nestarajte. Budeme vám kryť chrbát. A len tak mimochodom, možno by ste tam vôbec nemali ísť. Možno to tak bude oveľa lepšie. Čo keby ste sa vrátili k memsahib, kým to ukončím?“

„Nie, chcem tam ísť.“

„V poriadku,“ povedal Wilson. „Ale ak nechcete, tak nechoďte. Viete, toto je moje šauri.“

„Chcem ísť,“ povedal Macomber.

Posadili sa pod strom a fajčili.

„Kým budeme čakať, nechcete sa vrátiť a porozprávať s memsahib?“

„Nie.“

„Ja za ňou zájdem a poviem jej, aby bola trpezlivá.“

„Dobre,“ povedal Macomber. Sedel tam a potil sa v podpazuší, v ústach mal sucho, v žalúdku dutý pocit, chcel nabrať odvahu a povedať Wilsonovi, aby šiel a dorazil leva bez neho. Nemohol vedieť, že Wilson zúri, lebo si nevšimol skôr, v akom je stave, a neposlal ho späť k manželke. Kým tam sedel, Wilson k nemu podišiel.

„Mám vašu veľkú pušku,“ povedal. „Vezmite si ju. Myslím, že sme mu dali dosť času. Poďte.“

Macomber vzal veľkú pušku a Wilson povedal: „Držte sa za mnou, asi päť metrov vpravo, a na slovo ma poslúchajte.“ Potom oslovil po swahilsky dvoch nosičov, ktorí vyzerali ako stelesnenie skľúčenosti.

„Poďme,“ povedal.

„Mohol by som sa napiť vody?“ spýtal sa Macomber. Wilson oslovil staršieho nosiča, ktorý mal na opasku poľnú fľašu, a muž ju odopol, odskrutkoval uzáver a podal fľašu Macomberovi, ten si ju vzal a všimol si, aká je ťažká a aké chlpaté a ošúchané je na dotyk jej puzdro. Zdvihol si ju k perám a pozrel dopredu na vysokú trávu, za ktorou rástli stromy s ploskými korunami. Vietor povieval smerom k nim a tráva sa v ňom jemne vlnila. Pozrel na nosiča a videl, že aj nosiča trápi strach.

O tridsať metrov ďalej v tráve ležal pritisnutý k zemi veľký lev. Uši mal pritisnuté k hlave a len z času na čas, veľmi mierne, pohyboval dlhým chvostom s čiernym strapcom srsti na konci. Len čo prišiel do tohto úkrytu, obrátil sa čelom vzad, mučila ho bolesť v prestrelenom plnom bruchu a oslabovala ho rana v pľúcach, z ktorej sa mu pri každom výdychu vychrlila do pysku riedka červená pena. Boky mal mokré a horúce a na malých otvoroch, čo mu v žltohnedej koži zanechali guľky, sedeli muchy a jeho veľké žlté oči, prižmúrené od nenávisti, pozerali rovno dopredu, žmurkli len vtedy, keď pri dýchaní pocítil bolesť, a pazúry sa mu zarývali do mäkkej vyprahnutej zeme. Všetko v ňom, bolesť, nevoľnosť, nenávisť a všetka zvyšná sila, sa sťahovalo do absolútneho sústredenia na útok. Počul, ako sa muži rozprávajú, a čakal, celý sa vkladal do prípravy na útok, ktorý podnikne, len čo muži vojdú do trávy. Keď počul ich hlasy, chvost mu stuhol a mykol sa hore-dole a potom, keď vošli na kraj trávy, kašlavo zavrčal a zaútočil.

Kongoni, starý nosič, kráčal prvý a sledoval krvavú stopu, Wilson sledoval trávu, či sa nepohne, pušku mal pripravenú, druhý nosič pozeral dopredu a načúval, Macomber bol blízko pri Wilsonovi s natiahnutou puškou, práve vošli do trávy, keď Macomber začul kašlavé vrčanie pridusené krvou a uvidel v tráve svištiaci útok. Vzápätí vedel iba toľko, že uteká, divo uteká, v panike uteká na otvorené priestranstvo, uteká k potoku.

Začul ka-ra-bong! Wilsonovej veľkej pušky a potom znovu, druhé praskajúce karabong! a obrátil sa a uvidel leva, ktorý už vyzeral strašne, akoby mu odletela polovica hlavy, ako sa plazí k Wilsonovi na kraji vysokej trávy, kým muž s červenou tvárou ťahá za uzáver krátkej škaredej pušky a starostlivo mieri, potom vyletelo z hlavne ďalšie dunivé karabong! a plaziace sa ťažké žlté levie telo zmeravelo a obrovská znetvorená hlava skĺzla dopredu a Macomber, stojac sám na čistinke, kam utiekol, s nabitou puškou v rukách, kým naňho dvaja čierni a jeden biely muž pohŕdavo pozerali, vedel, že lev je mŕtvy. Podišiel k Wilsonovi, jeho výška odrazu vyzerala ako obnažená výčitka, a Wilson naňho pozrel a povedal:

„Chcete sa odfotiť?“

„Nie,“ povedal.

Viac nepovedal nikto nič, až kým neprišli k autu. Vtedy sa ozval Wilson:

„Bohovsky dobrý lev. Chlapci ho stiahnu z kože. My môžeme zostať aj tu v tieni.“

Macomberova manželka naňho nepozrela a ani on na ňu, posadil sa k nej na zadné sedadlo a Wilson si sadol dopredu. Raz sa načiahol a chytil manželku za ruku, no nepozrel na ňu a ona ruku odtiahla. Pri pohľade na druhú stranu potoka, kde nosiči sťahovali leva z kože, si uvedomil, že to celé videla. Kým sedeli, jeho manželka sa načiahla a položila Wilsonovi ruku na plece. Obzrel sa a ona sa nahla ponad nízke sedadlo a pobozkala ho na ústa.

„No márnosť!“ povedal Wilson a očervenel ešte väčšmi, ako býval, spálený od slnka.

„Pán Robert Wilson,“ povedala. „Krásne červený pán Robert Wilson.“

Potom sa znovu posadila k Macomberovi a pozrela na druhú stranu potoka, kde ležal lev so zdvihnutými odratými prednými labami s bielymi svalmi a viditeľnými šľachami a s bielym nafúknutým bruchom, keď z neho čierni muži sťahovali kožu. Napokon priniesli nosiči kožu k autu, mokrú a ťažkú, vliezli s ňou dozadu, ešte predtým ju zvinuli, a auto naštartovalo. Nikto nič nepovedal, až kým sa nevrátili do tábora.

Toto sa stalo s levom. Macomber netušil, ako sa cítil lev, kým zaútočil, ani počas útoku, keď ho do pysku zasiahla neuveriteľná masa, kaliber .505 s rýchlosťou tristo kilometrov za hodinu, ani čo ho potom ešte udržalo v pohybe, keď mu druhý driapavý praskot roztrhol zadnú časť a on sa ďalej plazil k praskajúcej, vybuchujúcej veci, čo ho zničila. Wilson o tom niečo vedel a vyjadril to len vetou „Bohovsky dobrý lev“, ale Macomber netušil ani to, čo si o celej veci myslí Wilson. Netušil, čo si myslí jeho manželka, ale vedel, že s ním skončila.