Start

Terry Hayes

I AM PILGRIM

Copyright © 2012 by Terry Hayes

Translation © 2015 by Otto Havrila

Jacket design © R. Shailer/Transworld

Jacket photograph © Horge Casais/Shutterstock

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu I Am Pilgrim (Emily Bestler Books, New York 2014) preložil Otto Havrila.

Redigovala Jana Holková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 4 377. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PrO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4204-3

Niet hlbšieho a zároveň ťažšie opísateľného strachu, ako je ten, ktorý prenasleduje špióna v cudzej krajine.

John le Carré: Zrkadlová vojna

Po tých špinavých uliciach musí kráčať muž, ktorý sám nie je špinavec a nemá ani špinavé ruky, ani strach.

Raymond Chandler: Jednoduché umenie vraždy

Prvá časť

1

Sú miesta, na ktoré nezabudnem do smrti – Červené námestie, na ktorom fičal horúci vietor, matkina spálňa na zlej strane 8-mile Road, nekonečné záhrady luxusného domu pestúnov, zrúcaniny známe ako Divadlo smrti, kde na mňa čakal muž, ktorý ma chcel zabiť.

Nič sa mi však nevrylo do pamäti hlbšie ako lacný nájomný byt v jednom newyorskom dome bez výťahu a izba so špinavými závesmi, s lacným nábytkom a so stolíkom s množstvom perníka a iných tanečných drog. Pri posteli ležala kabelka, čierne nohavičky tenké ako dentálna niť a lodičky Jimmy Choo s pätnásťcentimetrovými podpätkami. Nepatria tam, ani ich majiteľka. Tá je nahá v kúpeľni a s podrezaným hrdlom leží dolu tvárou vo vani naplnenej kyselinou sírovou, aktívnou zložkou chemického prostriedku na čistenie odpadov, aký dostať v každom supermarkete.

Na dlážke sa povaľujú desiatky prázdnych fliaš tohto čistiaceho prostriedku, ktorý sa nazýva DrainBomb. Nebadane si ich prezerám. Na všetkých je ešte cenovka a vidím, že páchateľ ich kúpil v dvadsiatich rôznych obchodoch, aby sa vyhol podozreniu. Vždy hovorím, že je ťažké neobdivovať dobre naplánovaný zločin.

Je tam chaos a hurhaj, všade hučia policajné vysielačky, asistenti súdneho lekára pokrikujú a žiadajú pomoc, akási Hispánka vzlyká. Aj keď obeť nemá nikoho na svete, na mieste činu sa vždy nájde niekto, kto za ňou zaplače.

Mladá žena vo vani je znetvorená na nepoznanie, kyselina jej za tri dni zlikvidovala tvár. Presne to chcel páchateľ aj dosiahnuť, lebo ruky jej zaťažil telefónnymi zoznamami. Kyselina rozpustila nielen kožu s odtlačkami prstov, ale rozožrala aj kostičky. Pokiaľ sa kriminalistom z newyorského policajného oddelenia viac nepošťastí s jej chrupom, budú mať čo robiť, aby ženu identifikovali. Na miestach, kde cítite, že zlo priam visí vo vzduchu, sa vám môže prihodiť, že v myšlienkach zablúdite do nebezpečných končín. Pri pohľade na tú mladú ženu bez tváre som si spomenul na jednu starú beatlesovskú pesničku o žene menom Eleanor Rigby, ktorá si odkladala tvár do hrnčeka pri dverách. V duchu krstím tú znetvorenú obeť na Eleanor. Vyšetrovateľov čaká ešte veľa práce, nenašiel by sa však medzi nimi jediný, kto by nebol presvedčený, že Eleanor zabili počas pohlavného styku. Všetko tomu nasvedčovalo: matrac napoly vytiahnutý z rámu postele, skrkvané plachty a obliečky, hnedá spŕška rozkladajúcej sa arteriálnej krvi na nočnom stolíku. Tí úchylnejší sa nazdávajú, že vrah ju podrezal, keď bol ešte v nej. Najhoršie na tom je, že možno majú pravdu. Nech už zomrela akokoľvek, pre tých, čo hľadajú nejakú útechu, by sa možno predsa len nejaká našla: Eleanor si do poslednej chvíle neuvedomila, čo sa deje. Postaral sa o to perník, kryštalický metamfetamín. Človek je po jeho užití taký nadržaný a cíti takú eufóriu, že mu nejaká hrozba ani len nezíde na um. Pod jeho vplyvom je väčšinou schopný iba jedinej súvislej myšlienky: nájsť niekoho, s kým by mohol kefovať do bezvedomia.

Pri dvoch prázdnych perníkových skladačkách stojí čosi, čo vyzerá ako malá šampónová fľaštička, aké bývajú v hotelových kúpeľniach. Nie je označená a obsahuje číru tekutinu, zrejme GHB. V temných zákutiach webu je čoraz obľúbenejšia, vo veľkých dávkach nahrádza rohypnol ako rekreačná uvoľňujúca droga. Fičí najmä na väčších koncertoch a diskotékach, kde návštevníci znižujú jej paranoidný účinok pohárikom alkoholu. Lenže GHB má vlastné vedľajšie účinky: stratu zábran a intenzívnejšie sexuálne prežívanie. Slangovo sa mu hovorí extáza. Keď si Eleanor vyzula lodičky a vyzliekla kratučkú čiernu sukničku, musela byť ako prskavka na Štvrtého júla.

Pretískam sa medzi tými neznámymi ľuďmi, pre ktorých som cudzí chlap s drahým sakom prehodeným cez plece a s množstvom činiek zdvihnutých v minulosti, a na chvíľu zastanem pri posteli. Vypnem sluch a predstavím si, ako sedí nahá obkročmo na vrahovi a jazdí na ňom ako kovboj. Má vyše dvadsať, pekné telo, drogový koktail ju ženie do mohutného orgazmu, telesná teplota dosahuje vďaka perníku bod varu, zväčšené prsia ju ťahajú nadol, srdce a žily jej ide pod náporom vášne a chemických látok roztrhnúť, chrčivo dychčí, vlhký jazyk akoby obdarený vlastnou vôľou dychtivo hľadá ústa toho druhého. Sex dnes veru nie je pre padavky.

Neónové svetlá z radu barov za oknom určite dopadali na plavé pramene jej módneho účesu a na potápačské hodinky značky Panerai. Iste, je to len falzifikát, ale dobrý. Poznám tú ženu, všetci ju poznáme, alebo aspoň ženy tohto typu. Vídať ich v novom obrovskom obchodnom dome Prada v Miláne, v dlhých radoch pred klubmi v Soho, pri šálke latte bez tuku vo vychytených kaviarňach na Avenue montaigne – mladé ženy, ktoré si mýlia časopis People s novinami a japonský symbol vytetovaný na chrbte považujú za prejav rebelantstva.

Predstavujem si, ako jej vrah položí ruku na prsník, na bradavku s pírsingom, stisne ju prstami a šklbne. Žena, vydráždená na najvyššiu možnú mieru, vykríkne, lebo teraz má precitlivené všetko, najmä bradavky. Ale nevadí jej to, ak to chce niekto drsnejšie, je to len dôkaz, že sa mu naozaj páči. Priráža, až záhlavie postele búcha o stenu, a vidí priamo na dvere, ktoré pre istotu zamkla a zaistila retiazkou. V tej štvrti je to najmenej, čo môže urobiť.

Schéma na vnútornej strane dverí znázorňuje požiarnu únikovú cestu. Žena je v hoteli, no tým sa akákoľvek podobnosť s hotelom Ritz-Carlton končí. Tento sa nazýva Eastside Inn a nachádzajú v ňom útočisko dochádzajúci za prácou, batôžkari, zúfalci a všetci, čo môžu zaplatiť dvadsať dolárov za noc. Bývajte si tam, koľko chcete – deň, mesiac alebo aj do konca svojho života –, potrebujete len dva identifikačné preukazy, z toho jeden s fotografiou.

Chlap, ktorý sa nasťahoval do izby číslo 89, tam nejaký čas býval – na bielizníku stojí kartón šiestich pív, poloprázdna fľaška tvrdého alkoholu a zopár škatúľ ovsených vločiek. Na nočnom stolíku je rádio s CD prehrávačom a zopár cédečiek. Obzriem si ich. Mal dobrý vkus, to sa musí uznať. Zato skriňa zíva prázdnotou, oblečenie je podľa všetkého to jediné, čo vzal so sebou, keď odišiel a nechal telo vo vani s kyselinou. Vnútri sa povaľuje hŕba harabúrd: vyradené noviny, prázdny prípravok proti švábom, nástenný kalendár zakvackaný kávou. Zdvihnem ho. Na každej strane je čiernobiela fotografia nejakých starovekých rozvalín: Kolosea, starogréckeho chrámu, Celsovej knižnice v Efeze v noci. Nič však na nich nie je napísané, žiadne schôdzky, stretnutia a podobne. Hotové umelecké diela. Strany sú však prázdne, nikde záznam o nejakom stretnutí. Akoby ho niekto používal iba ako podložku pod kávovú šálku. Hodím ho naspäť.

Otočím sa a bez premýšľania, len tak zo zvyku, prejdem rukou po nočnom stolíku. Zvláštne, vôbec na ňom nie je prach. To isté urobím na stole, záhlaví postele a rádiu. Rovnaký výsledok. Vrah všetko dôkladne poutieral, aby sa nenašli odtlačky prstov. To teda nie je žiadna výhra. Potom zachytím akúsi vôňu, priložím si prsty k nosu a razom je všetko inak. Ten zvyškový pach pochádza z antiseptického spreja, ktorý sa používa v oddelení intenzívnej starostlivosti proti infekcii. Ničí nielen baktérie, ale aj materiál obsahujúci DNA – pot, pokožku, vlasy. Tým, že vrah postriekal všetko, čo bolo v izbe, dokonca aj koberec a steny, dosiahol, že policajné oddelenie mesta New York sa nemuselo mordovať s forenznými vysávačmi.

Odrazu mi je nad slnko jasnejšie, že ide o všetko možné, len nie o klasickú vraždu pre peniaze, drogy či sexuálne uspokojenie. Ako vražda je to niečo pozoruhodné.

2

Nie každý to vie a nie každého to zaujíma, no prvým zákonom kriminológie je Locardov princíp výmeny, podľa ktorého „každý kontakt medzi páchateľom a miestom činu zanechá stopu“. Stojím v hotelovej izbe uprostred množstva cudzích hlasov a premýšľam, či sa profesor Locard niekedy stretol s niečím takým ako izba číslo 89, kde je všetko, čoho sa vrah dotkol, poutierané alebo postriekané priemyselným antiseptickým prostriedkom. Som presvedčený, že po ňom nezostala ani jediná bunka či folikul.

Pred rokom som anonymne napísal knihu o moderných vyšetrovacích metódach. V kapitole s názvom Nové hranice som uviedol, že s použitím antiseptického spreja som sa v živote stretol iba raz, a to pri veľmi sofistikovanom útoku na istého spravodajského dôstojníka v Českej republike. Ten prípad neveštil nič dobré, lebo dodnes nie je vyriešený. Nech už býval v izbe číslo 89 ktokoľvek, vedel, čo robí, a tak ju skúmam s rešpektom, aký si zasluhuje.

Určite to nebol poriadkumilovný človek a medzi inými haraburdami hneď pri posteli zbadám prázdnu škatuľu od pizze. Chcem ju prekročiť, keď vtom mi svitne, že práve na nej musel mať páchateľ položený nôž – na škatuli od pizze, kde ho mal poruke a kde vyzeral celkom prirodzene, takže Eleanor si nič nevšimla.

Predstavujem si ju na posteli, ako mu pod pokrčenými prikrývkami siaha do rozkroku. Bozkáva mu plece, hruď, ide nižšie a nižšie. Možno ten chlap vie, čo ho čaká, a možno nie; medzi vedľajšie účinky GHB patrí aj potlačenie dáviaceho reflexu. Vďaka nemu nie je najmenší problém zasunúť až do hrdla pätnásť-, osemnásť alebo aj dvadsaťcentimetrového vtáka, preto sa dá poľahky zohnať v gejovských saunách. Alebo tam, kde sa nakrúca porno.

Predstavujem si, ako ju chytí, pretočí na chrbát a obkročmo si jej sadne na hruď. Eleanor si myslí, že sa jej chce dostať do úst, on však pravú ruku nenápadne spustí k posteli. Prsty sa dotknú škatule od pizze a potom nahmatajú to, čo hľadajú: chladný lacný nôž, ktorý je však nový a dostatočne ostrý na splnenie úlohy.

Ak by sa na nich niekto díval zozadu, videl by, ako sa prehla a z úst jej vyšiel akýsi vzdych; myslel by si, že mu ho vzala do úst. Ale nie. V jej očiach rozsvietených drogami sa zračí strach. Muž jej ľavou rukou zakryje ústa a prinúti ju zakloniť hlavu a odhaliť hrdlo. Žena sa krúti, myká a chce sa brániť rukami, no muž to predvídal. Sedí jej obkročmo na prsiach a kolenami jej prišpendlí bicepsy k posteli. Odkiaľ to viem? Na tele vo vani dobre vidieť dve modriny. Je bezmocná. Muž zdvihne pravú ruku, Eleanor ju vidí a chce kričať, celá sa šklbe, aby sa vyslobodila. Vrúbkovaná čepeľ noža na pizzu jej preletí okolo pŕs k bledému krku. Nemilosrdne doň prenikne...

Na nočný stolík sa rozprskne krv. Stačilo preťať jednu tepnu, ktorá zásobuje mozog krvou, a bolo po všetkom. Eleanor sa skrúti, chrčí a krváca. V posledných zákmitoch vedomia si uvedomí, že bola svedkom svojej vlastnej vraždy a všetko, čím žila doteraz a v čo dúfala, je preč. Tak to teda urobil. Vôbec v nej nebol. Asi môžeme len znovu poďakovať Bohu za malé milosrdenstvá.

Vrah ide nachystať kyselinový kúpeľ a cestou si vyzlečie zakrvavenú bielu košeľu, ktorú musel mať na sebe, lebo jej kúsky sa našli pod Eleanoriným telom vo vani spolu s nožom s desaťcentimetrovou čepeľou a čiernou plastovou rukoväťou, aké v miliónoch chrlia lacné čínske továrne.

Ešte sa mi zo všetkých tých farbistých predstáv krúti hlava, takže ledva zaregistrujem, že mi na plece drsne dopadne čiasi ruka. Razom ju schmatnem a takmer ju zlomím – obávam sa, že sú to reflexy môjho voľakedajšieho života. Stojí pri mne akýsi chlap, šomravo sa ospravedlňuje, čudne si ma prezerá a ťahá ma kamsi bokom. Je to šéf kriminalistického tímu zloženého z troch mužov a jednej ženy, ktorý chystá ultrafialové lampy a misky s modrým farbivom B na zisťovanie stôp po semene. Zatiaľ nezistili ani prítomnosť antiseptického spreja a ja im to neprezradím, lebo vrah mohol časť postele vynechať. Ak je to tak, vzhľadom na to, o aké ubytovacie zariadenie ide, určite nájdu tisíce stôp ešte z čias, keď šľapky nosili pančuchy.

Uhýbam im z cesty, neviem sa však poriadne sústrediť. Usilujem sa odblokovať všetky ruchy a šumy, lebo na tej izbe, na celej situácii mi niečo nesedí, hoci vôbec netuším čo. Časť toho scenára je nesprávna. Rozhliadnem sa vôkol seba, znovu sa pozerám na to, čo som už videl, no nemôžem to nájsť. Akoby to bolo čosi predtým. Vraciam sa v spomienkach a v duchu si znovu prehrám okamih, keď som prvýkrát vošiel do izby.

Čo to bolo? Začieram hlboko do podvedomia a snažím sa z neho vydolovať prvý dojem. Bolo to čosi, čo nesúviselo s tým násilím, nejaký drobný, no o to dôležitejší detail. Keby som sa toho mohol dotknúť... vyhmatnúť ten pocit... bolo to niečo ako... ako nejaké slovo, ktoré teraz leží zastrčené hlboko v pamäti. Príde mi na um, čo som napísal vo svojej knihe, že nás mätú práve dohady, ktoré robíme automaticky a nijako ich nespochybňujeme – a vtom mi svitne.

Keď som prvýkrát vošiel do tej izby, videl som kartón pív na bielizníku, škatuľu mlieka v chladničke, zopár dévedečiek pri televízore, igelitku vloženú v odpadkovom koši. A ten dojem, to slovo, ktoré mi ako prvé napadlo, no nepreniklo do môjho vedomia, bolo slovo žena. V tom, čo sa udialo v izbe číslo 89, som sa nemýlil – až na jeden, ten najdôležitejší fakt. Človek, ktorý v izbe býval, mal pohlavný styk s Eleanor a podrezal jej hrdlo, nebol mladý muž. Nebol to nejaký chytrácky magor, ktorý jej kyselinou zničil tvár a vystriekal antiseptickým sprejom celú izbu.

Bola to žena.

3

Počas svojej kariéry som poznal veľa vplyvných ľudí, no iba jeden mal skutočnú, prirodzenú autoritu – taký ten typ, pri ktorom máte dojem, že kričí, aj keď len šepká. Práve ten teraz kráča po chodbe ku mne a kriminalistickému tímu vysvetľuje, že bude musieť počkať, pretože hasiči chcú zaistiť kyselinu, skôr ako sa niekto popáli.

„Ale rukavice si nechajte navlečené,“ radí im. „Na chodbe si môžete navzájom zadarmo vyšetriť prostatu.“ Všetci okrem kriminalistov sa smejú.

Muž, ktorému ten hlas patrí, sa volá Ben Bradley, poručík z oddelenia vrážd, poverený obhliadkou miesta činu. Bol dole v kancelárii, kde hľadal vagabunda, čo riadil túto dieru. Je to vysoký päťdesiatročný černoch – Bradley, nie ten vagabund – s rukami ako lopaty a v rifliach Industries so záložkami. Manželka ho nedávno nahovorila, aby si ich kúpil a bol trocha k svetu, lenže podľa jeho vlastných slov v nich vyzeral ako postava z dákeho Steinbeckovho románu, moderný utečenec z prašného kraja.

Ako všetci ostatní účinkujúci v tomto vražednom cirkuse, ani on nemá v láske kriminalistických špecialistov. Prvým dôvodom je skutočnosť, že ich prácu začali pred pár rokmi vykonávať firmy mimo polície a ich náramne dobre platení zamestnanci, ktorí chodili v šuchotavých bielych kombinézach s nápisom Kriminalistické biologické služby, a. s., na chrbte. Druhým dôvodom, a to bola preňho posledná kvapka, boli dva nesmierne populárne televízne seriály o práci kriminalistov, ktorí sa vďaka tomu začali cítiť ako celebrity.

„Kristepane,“ ťažkal si nedávno, „v tejto krajine tuším niet jediného človeka, ktorý by nechcel vystupovať v reality šou!“

Chvíľu sa díva, ako si celebrity balia pakšamenty do svojich kufríkových laboratórií, a potom mu pohľad padne na mňa, ako mlčky stojím pri stene a prizerám sa, ani čoby som touto činnosťou strávil polovicu života. Nevšíma si ľudí, ktorí sa dožadujú jeho pozornosti, a podíde ku mne. Nepodáme si ruky – neviem prečo, ale nikdy sme to nerobili. Dokonca nie som si istý, či sme vôbec priatelia. Nikdy som nezažil normálne ľudské vzťahy, takže to asi nemôžem posúdiť. Ale rešpektujeme sa, ak to pomôže.

„Vďaka, že si prišiel,“ vraví.

Prikývnem a dívam sa na jeho vyhrnuté rifle a čierne baganče, ideálne na to, aby sa mohol brodiť v krvi a sračkách na mieste činu.

„Na čom si sa sem doviezol, na traktore?“ spýtam sa. Nezasmeje sa, lebo sa nesmeje takmer nikdy. Takú kamennú tvár som ešte nevidel. To však neznamená, že nemá zmysel pre humor. „Už si sa tu trocha rozhliadol, Ramón?“ spýta sa potichu.

Nevolám sa Ramón, a on to vie. No vie aj to, že ešte donedávna som bol príslušníkom jednej z našich najtajnejších spravodajských služieb, zrejme teda narážal na Ramóna Garcíu, agenta FBI, ktorý musel vyvinúť priam nadľudské úsilie, aby utajil svoju identitu, keď predával rusom naše národná tajomstvá – a potom nechal svoje odtlačky prstov na odpadkových vreciach, v ktorých odovzdával ukradnuté dokumenty. Ramón bol takmer naisto najneschopnejší tajný agent v dejinách. Ako vravím, Ben má úžasný zmysel pre humor.

„Hej, trochu,“ odvetím. „Vieš niečo o žene, ktorá bývala v tejto diere? Je hlavná podozrivá, však?“

Ben vie zakryť všeličo, nie však prekvapenie, ktoré mu kričí z očí: Žena?!

Paráda, pomyslel som si, Ramón vracia úder.

Lenže Bradley je skvelý policajt. „To je zaujímavé, Ramón,“ povie, lebo chce zistiť, či hovorím vážne, alebo len táram do vetra.

„Ako si na to prišiel?“

Ukážem na kartón piva na bielizníku a potom na mlieko v chladničke. „Toto urobí nejaký chlap? Chlap dá predsa pivo do chladničky a mlieko nechá skysnúť. Pozri sa na tie dévedečká, samé romantické komédie, ani jeden akčný film. Neprejdeme sa trochu?“ pokračujem. „Nech zistíme, koľko chlapov v tejto diere vystelie odpadkový kôš plastovým vrecom. To predsa robia ženy, aj tá, ktorá sem nepatrí, nech už sa hrá na čokoľvek.“

Premýšľa nad mojimi slovami, neuhne pohľadom, nijako sa však nedá zistiť, či so mnou súhlasí. Kým otvorím ústa, aby som sa ho na to spýtal, spoza hasičských sudov s nebezpečnými chemikáliami sa vynoria dvaja mladí detektívi, žena a jej partner. Zastanú pred Bradleym.

„Niečo sme našli, Ben!“ hlási policajtka. „Týka sa to tej osoby, čo tu bývala...“

Bradley pokojne prikývne. „Áno, je to žena. Povedzte mi niečo, čo ešte neviem. Čo je s ňou?“

Takže mi dal za pravdu. Detektívi naňho mlčky zízajú a žasnú, odkiaľ to vie. Do rána bude ich šéf ešte väčšou legendou. A ja? Pomyslím si, že ten chlap nemá hanby, to sa len tak pochváli cudzím perím? Zasmejem sa.

Bradley na mňa fľochne a chvíľu mám dojem, že aj on sa zasmeje, ale kdeže. No v ospalých očiach akoby sa mu zaiskrilo, kým sa opäť obráti na detektívov. „Ako viete, že to bola žena?“ spýta sa ich.

„Podarilo sa nám získať knihu hostí a záznamy o hosťoch,“ odvetí policajt, ktorý sa volá Connor Norris.

Bradley zrazu zbystrí pozornosť. „Od riaditeľa? Vy ste toho vagabunda našli a prinútili ste ho odomknúť kanceláriu?“

Norris pokrúti hlavou. „Vydali naňho štyri zatykače pre drogovú činnosť a zrejme je už na ceste do Mexika. Ale tuná Alvarezová,“ kývne hlavou na svoju partnerku, „spoznala chlapíka, ktorý je podozrivý z lúpeže a býva tu hore.“ Pozrie na partnerku, lebo nevie, čo všetko môže povedať.

Alvarezová pokrčí plecami, zrejme sa rozhodla, že radšej vyjde s farbou von. „Sľúbila som mu, že ak vypáči dvere riaditeľovej kancelárie a trezor, budeme sa tváriť, že sme ho tu nevideli.“

Nervózne pozrie na Bradleyho a čaká, že ju zvozí pod čiernu zem.

Šéfova tvár však neprezrádza vôbec nič, len sa o čosi tichšie spýta: „A potom?“

„Bolo to celkovo osem zámok, ale netrvalo mu to ani minútu,“ odvetí. „Nečudo, že v tomto meste nič nie je v bezpečí.“

„Čo bolo v záznamoch o tej žene?“ spýta sa Bradley.

„Potvrdenky o zaplatení. Bývala tu vyše roka,“ ozve sa Norris.

„Platila v hotovosti, nedala si pripojiť telefón ani televíziu, káblovku, nič. Očividne nechcela, aby ju niekto našiel.“

Bradley prikývne, to isté si myslí aj on. „Kedy ju tu naposledy videli?“

„Pred tromi, štyrmi dňami. Nikto to nevie presne,“ odvetí Norris.

„Zrejme zmizla hneď po vražde,“ zamrmle Bradley. „A nejaký identifikačný preukaz? Niečo v tých záznamoch muselo byť.“

Alvarezová sa pozrie do poznámok. „Fotokópia floridského vodičského preukazu a akejsi študentskej karty či čoho, bez fotky,“ odvetí. „Stavím sa, že sú pravé.“

„Pre istotu ich preverte,“ prikáže im Bradley.

„Dali sme ich Petersenovi,“ prikývne Norris. Petersen je ďalší mladý detektív. „Už na tom pracuje.“

Bradley to vezme na vedomie. „Poznal ten lupič alebo niekto z hostí podozrivú, vedia o nej niečo?“

Obaja detektívi pokrútia hlavou. „Nikto nič nevie. Videli ju len sem prichádzať a potom odchádzať,“ odvetí Norris. „Podľa toho lupiča mala okolo dvadsať rokov, stosedemdesiat centimetrov, peknú postavu...“

Bradley vyvráti oči. „Podľa jeho kritérií to zrejme znamená, že má obe nohy.“

Norris sa usmeje, nie však Alvarezová, ktorá chce len počuť, čo si Bradley myslí o jej dohode s lupičom. Ak ju chce sprdnúť, nech to už má za sebou. Namiesto toho musí pokračovať v rozhovore a správať sa profesionálne. „Podľa jednej takzvanej herečky zo stoštrnástky tá žaba ustavične menila výzor. Jeden deň bola Marilyn Monroe, druhý Marilyn Manson, v niektoré dni vraj jedno aj druhé. Potom bola Drew, Britney, Dame Edna, k. d. Lang...“

„To hovoríte vážne?“ skočí jej do reči Bradley. Mladí policajti prikývnu, na dôkaz sú pripravení uviesť ďalšie mená. „Už sa teším na jej identikit,“ podotkne a uvedomí si, že všetky bežné cesty vyšetrovania vraždy sú zarúbané. „Ešte niečo?“ Obaja pokrútia hlavou, nič viac nemajú.

„Začnite radšej spisovať výpovede tých úchylákov alebo aspoň tých, na ktorých nie je vydaný zatykač, čo bude zrejme znamenať, že vám ostanú len traja.“

Pošle ich preč a obráti sa do tieňa ku mne. Zrejme má na srdci niečo, čo ho mimoriadne znepokojuje.

„Videl si toto?“ spýta sa, natiahne si gumené rukavice a vyberie zo skrine akúsi kovovú skrinku. Má kaki farbu, no takú matnú, že som si ju predtým nevšimol. Chce ju otvoriť, no ešte sa pozrie za Alvarezovou a Norrisom. Pretískajú sa k dverám pomedzi hasičov, tí už balia pumpy na prečerpávanie nebezpečných chemikálií.

„Hej!“ zavolá na nich. Otočia sa. „S tým lupičom ste odviedli dobrú prácu!“

Na policajtkinej tvári sa zračí úľava a obaja mu s úsmevom zamávajú. Nečudo, že ho podriadení zbožňujú.

Dívam sa na kovovú skrinku. Pri bližšom pohľade pripomína kufrík s bielym sériovým číslom naboku. Nepochybne patril armáde, no na niečo také si spomínam len matne. „Poľný chirurgický kufrík?“ spýtam sa nepresvedčivo.

„Nie si ďaleko od pravdy,“ odvetí Bradley. „Zubársky.“ Otvorí skrinku, kde v penovom polystyréne spočíva kompletná súprava vojenských stomatologických nástrojov: meracie sondy, ihlice, korunkové páky a extrakčné kliešte.

Uprene sa naňho pozriem „Vytrhla obeti zuby?“

„Úplne všetky. Nenašli sme ani jeden, a tak si myslím, že ich vyhodila. Možno ich spláchla do záchoda a budeme mať šťastie – preto sa vŕtame v odpadovom potrubí.“

„Vytrhla tie zuby predtým, ako zabila obeť, alebo potom?“

Vie, kam mierim. „Nie, nešlo o mučenie. Tím súdneho lekára jej prezrel ústa. Sú presvedčení, že páchateľ to urobil po smrti, aby zabránil identifikácii. Preto som ťa požiadal, aby si sa zastavil – spomenul som si, že vo svojej knihe píšeš o domácej zubárčine a vraždách. Ak sa ten prípad stal u nás v Štátoch, dúfal som, že by mohli existovať...“

„Nie, žiadna súvislosť tu nie je,“ skočím mu do reči. „Bolo to vo Švédsku. Jeden chlap rozbil svojej obeti chirurgickým kladivkom mostík a čeľusť – mal teda rovnaký cieľ –, ale extrakčné kliešte? V živote som nič také nevidel.“

„Ani my. Až teraz,“ odvetí Ben.

„Poučné,“ pokračujem. „Myslím tým to raketové tempo, akým napreduje civilizácia.“

Keď si však odmyslím, v akom zúfalom stave sa nachádza ľudstvo, musím priznať, že táto vrahyňa na mňa robí čoraz väčší dojem: vytiahnuť mŕtvemu človeku tridsaťdva zubov určite nebolo ľahké. Zrejme pochopila jednu dôležitú vec, ktorá uniká väčšine ľudí kráčajúcich rovnakou cestou, totiž, že ešte nikdy nikoho nezavreli za to, že spáchal vraždu, ale iba za to, že ju nenaplánoval poriadne.

Ukážem na kovový kufrík. „Kde niečo také zoženie obyčajný civilista?“ spýtam sa.

Ben mykne plecami. „Hocikde. Zavolal som jednému kamarátovi do Pentagónu a ten sa pozrel do archívov. Štyridsaťtisíc takých súprav vyradili ako nadbytočné a armáda sa ich v posledných rokoch zbavila tým, že ich predala obchodom s potrebami na kempovanie a prežitie v divočine. Budeme po nich pátrať, ale neviem, či sa nám niečo podarí...“

Zmĺkne, akoby sa stratil v bludisku a teraz pohľadom prechádza po izbe, aby z neho našiel únik. „Nemáme tvár,“ ozve sa napokon potichu, „nemáme zuby, svedkov, a najhoršie je, že ani motív. Ty sa v tejto brandži vyznáš lepšie než hocikto iný – povedz mi, aké šance mi dávaš na vyriešenie tohto prípadu?“

„Teraz? Asi také ako na výhru v celoštátnej lotérii,“ odvetím.

„Keď vojdeš do izby, ako prvé ti napadne: bol to amatér, ďalší prípad, kde hrajú rolu drogy alebo sex. Potom sa prizrieš lepšie... Hovorím, tak dokonale vykonanú vraždu som ešte nevidel.“ Vzápätí mu poviem o tom antiseptickom spreji, a to je, pravdaže, ďalší fakt, o ktorom nechcel počuť.

„Vďaka za povzbudenie,“ zašomre. Nevdojak si pošúcha ukazovák o palec. Po rokoch, počas ktorých som mal možnosť zblízka ho pozorovať, viem, čo to znamená: chce si zapáliť. Raz mi povedal, že s tým v deväťdesiatych rokoch sekol, no odvtedy musel mať miliónkrát pocit, že by mu cigareta náramne pomohla. Zrejme to tak je aj teraz. Aby prekonal nutkanie, pokračuje: „Vieš, v čom je môj problém? Marcie mi raz povedala –“ Marcie bola jeho manželka – „že si pripúšťam obete príliš na telo a nakoniec si myslím, že som jediný priateľ, ktorý im ostal.“

„Ich zástanca?“

„Presne to slovo použila. Ale vraj sa jej na mne najviac páči to, že nikdy nenechám priateľa v štichu.“

Zástanca mŕtvych, pomyslím si. Mohol by skončiť aj horšie. Veľmi rád by som mu pomohol, ale nemôžem – nie je to môj prípad, a hoci nemám ešte ani štyridsať, už som v dôchodku.

Do izby vbehne akýsi technik a s ázijským prízvukom skríkne:

„Ben?“ Bradley sa otočí. „V suteréne!“

4

Traja technici v kombinézach vybúrali časť starej tehlovej steny. Hoci majú na tvárach masky, od smradu valiaceho sa z diery ich ide zadusiť. Nenašli v nej telo – rozkladajúce sa telo má vlastný jedinečný pach –, ale prasknutú odpadovú kanalizáciu, pleseň a výkaly niekoľkých generácií potkanov.

Ben Bradley prejde cez špinavé zatuchnuté pivnice a zastane v ostrom svetle reflektorov namierených na zbúranú stenu. Kráčam za ním spolu s ostatnými vyšetrovateľmi a na miesto dorazíme vo chvíli, keď ten Ázijčan – Američan čínskeho pôvodu, ktorého každý volal Bruce – zasvieti baterkou do zívajúceho priestoru.

Vnútri je bludisko rúr. Bruce nám vysvetľuje, že keď rozkopali kúpeľňu v izbe číslo 89 a v kolenách nič nenašli, pristúpili k ďalšiemu kroku. Vzali si od kriminalistov kapsulu modrého farbiva B, rozmiešali ho v pollitri vody a naliali do odpadu.

Voda putovala potrubím päť minút, vedeli teda, že ak potečie pomalšie, niekde medzi pivnicou a izbou číslo 89 musí byť potrubie upchaté. Teraz to v tom labyrinte rúr a nelegálnych prípojok za stenou našli.

„Povedzte mi, že sú to zuby, veľmi vás prosím,“ prosíka Bradley.

„Spláchla ich do záchoda?“

Bruce pokrúti hlavou a zasvieti prenosným reflektorom na akúsi kašovitú hmotu, čo uviazla v kolene potrubia. Vyzerá ako obhorený papier. „Tá odpadová rúra ide rovno z izby osemdesiatdeväť, odskúšali sme to,“ pokračuje a potom ukáže na papierovú guču. „Nech je to čokoľvek, zrejme to spálila a potom spláchla. Všetko urobila dobre – len nevedela, že sa tu obišli všetky stavebné predpisy.“

Vezme pinzetu a začne to zlepené svinstvo rozoberať. „Kúsky účteniek, rožtek metrokarty a lístok do kina,“ oznamuje tým, čo sa prizerajú. „Zdá sa, že izbu ešte naposledy skontrolovala a zbavila sa všetkého, čo nezlikvidovala predtým.“ Opatrne oddelí obhorenejšie zdrapy. „Nákupný zoznam... Mohli by sme porovnať písmo, keby sme našli...“

Zmĺkne a uprene sa zahľadí na kúsok papiera menej obhoreného ako ostatné. „Sedem číslic, písaných rukou. 9. 0. 2. 5. 2. 3. 4. Nie sú kompletné, zvyšok zhorel.“

Ukáže papierik celej skupine, no viem, že ho ukazuje predovšetkým mne, ako keby ma moja bývalá práca v tajnej službe kvalifikovala aj na prácu kryptografa. Sedem rukou písaných číslic a zvyšok zhorený, to mohlo znamenať čokoľvek, ale ja mám jednu výhodu. V mojej brandži sa vždy pracovalo s fragmentmi, takže to nepovažujem za beznádejnú stopu.

Ostatní, pravdaže, okamžite začnú špekulovať, či nejde o číslo účtu, kreditnej karty, poštové smerovacie číslo, IP adresu alebo telefónne číslo. Alverezová podotkne, že predvoľba 902 neexistuje, a má pravdu.

„Áno, ale my sme napojení na kanadský systém,“ ohradí sa mladý detektív Petersen s postavou futbalového obrancu. „Deväťstodva je Nové Škótsko. Môj dedo tam mal statok.“

Bradley mlčí. Stále sa díva na mňa, čaká na môj názor. Na vlastnej koži som zistil, že pokiaľ si človek nie je stopercentne istý, lepšie je nehovoriť nič, a tak len pokrčím plecami, čo je pre Bradleyho a ostatných signál, aby pokračovali v práci.

V skutočnosti mi vŕta v hlave ten nástenný kalendár, nedá mi pokoj, odkedy som ho zbadal. Podľa cenovky na zadnej strane bol kúpený za štyridsať dolárov v luxusnom kníhkupectve Rizzoli, a to sú už slušné peniaze na to, aby len tak bez úžitku visel na stene. Vrahyňa bola očividne inteligentná, a tak mi zíde na um, že si ho vôbec nekúpila ako kalendár. Možno ju zaujímali starobylé pamiatky.

Takmer celú kariéru som strávil v Európe, a hoci to bolo už dávno, čo som cestoval tak ďaleko na východ, som si takmer istý, že 90 je medzinárodná telefonická predvoľba Turecka. Stačí cestovať po krajine jeden deň a človek zistí, že sa v nej nachádza viac pamiatok zo starého Grécka a Ríma než kdekoľvek na svete. Ak je číslo 90 medzinárodnou predvoľbou Turecka, ďalšie číslice sú možno poštové smerovacie čísla a časť telefónneho čísla. Vzdialim sa od ostatných do najtichšieho kúta suterénu a zavolám do telefónnej spoločnosti Verizon, aby som sa popýtal na turecké poštové smerovacie čísla.

Kým čakám, až to niekto zdvihne, pozriem sa na hodinky a s prekvapením si uvedomujem, že vonku už musí svitať. Odvtedy, čo vrátnik zistil, že vo vedľajšej izbe je pokazená elektrina a odomkol izbu číslo 89, uplynulo desať hodín. Nečudo, že sú všetci uťahaní ako kone.

Keď to konečne ktosi zdvihne – žena s takým silným prízvukom, akoby sedela v dákom call centre v Bombaji –, ukáže sa, že pamäť mi ešte slúži a číslo 90 je naozaj medzinárodná predvoľba Turecka. „A dva päť dva? To je poštové smerovacie číslo?“

„Áno, jednej provincie... volá sa... Muğla, tak nejako,“ snaží sa ten názov vysloviť čo najlepšie. Turecko je veľká krajina – väčšia než Texas, má vyše sedemdesiat miliónov obyvateľov – a ten názov mi nič nehovorí. Poďakujem jej a už chcem položiť, keď odrazu povie: „Neviem, či vám to pomôže, ale vraj jedno z najvýznamnejších miest provincie leží na pobreží Egejského mora a volá sa Bodrum.“

Mám pocit, akoby ma zasiahol blesk, a po chrbte mi prebehne mráz, ktorého som sa, ako sa zdalo, nezbavil ani po toľkých rokoch. Ten názov sa vyplavuje na breh ako vrak dákej stroskotanej lode.

„Naozaj?“ spýtam sa pokojne, hoci mi hlavou víri množstvo myšlienok. Potom mi tá časť mozgu, ktorá sa zaoberá súčasnosťou, pripomenie, že ma k tomuto prípadu prizvali len ako hosťa, a razom sa mi uľaví. S tamtou časťou sveta už nechcem mať nič spoločné.

Vraciam sa do izby číslo 89. Bradley ma zbadá, a tak mu idem vysvetliť, že podľa môjho názoru je na tom papieriku naozaj napísané telefónne číslo, ale na Kanadu nech radšej zabudne. Poviem mu o tom kalendári a on odvetí, že si ho tiež všimol a aj jemu vŕta v hlave.

„Bodrum? A to je kde?“ spýta sa.

„Vidieť, že nevytiahneš päty z domu. Bodrum je v Turecku, je to jedno z najvychytenejších letovísk na svete.“

„Ako Coney Island?“ spýta sa s kamennou tvárou.

„Skoro,“ odvetím a opíšem mu prístav s extravagantnými jachtami, luxusnými vilami, malou mešitou na úpätí kopcov a kaviarňami s názvami ako mezzaluna a Oxygen, ktoré sú nabité hormónmi a kde kapučíno stojí desať dolárov.

„Bol si tam?“ spýta sa Bradley.

Pokrútim hlavou, o určitých skutočnostiach mi vláda nedovoľuje hovoriť. „Nie,“ zaklamem. „Prečo by volala niekomu do Bodrumu?“ premýšľam nahlas, aby som zmenil tému.

Bradley pokrčí plecami, nechce sa púšťať do špekulácií a roboty má vyše hlavy. „Aj tamten rambo odviedol dobrú prácu,“ ukáže na Petersena na opačnom konci izby. „To, čo Alvarezová našla v hotelových záznamoch, nebol študentský preukaz – vydaný na falošné meno, pravdaže –, ale čitateľský preukaz z newyorskej verejnej knižnice.“

„No fajn,“ odvetím bez záujmu. „Intelektuálka.“

„Ani nie,“ oponuje. „Podľa ich databázy si za celý rok požičala iba jednu knihu.“ Odmlčí sa a namieri na mňa prst. „Tvoju.“

Mlčky sa naňho dívam, neschopný slova. Nečudo, že mal roboty vyše hlavy. „Čítala moju knihu?“ zopakujem napokon.

„Nielen čítala, ale povedal by som, že priam študovala,“ odvetí. „Vravel si, že si nevidel veľa takto profesionálne vykonaných vrážd. Teraz už vieme prečo. Chýbajúce zuby, antiseptický sprej – o tom všetkom píšeš vo svojej knihe, však?“

Keď si naplno uvedomím váhu jeho slov, až ma mykne. „Študovala jednotlivé prípady, použila ich ako návod na to, aby niekoho zabila, a potom pozametala stopy.“

„Presne tak,“ prisvedčí Bradley a vyčarí na tvári vzácny úsmev.

„Chcem ti poďakovať, lebo teraz budem stíhať páchateľa s tvojou pomocou, s pomocou najlepšieho vyšetrovateľa na svete.“

5

Pravda je však taká, že moja kniha o metódach vyšetrovania nebola veľmi známa. Patrí totiž, aspoň pokiaľ viem, do kategórie diel, ktoré popierajú akékoľvek vydavateľské teórie: len čo ho človek odloží, viac ho do ruky nechytí.

Lenže medzi skupinkou profesionálov, ktorým bola určená, vyvolala zemetrasenie. Zverejnené skutočnosti sa pohybovali na hrane technológií, vedy, či dokonca vierohodnosti. Pri pozornejšom čítaní prestali pochybovať aj tí najväčší pochybovači, v každom uvedenom prípade sa vyskytli drobné detaily, tá zvláštna patina okolností a pohnútok, ktorá umožňuje dobrému vyšetrovateľovi oddeliť zrno od pliev.

Deň po vyjdení knihy sa v uzavretom svete špičkových vyšetrovateľov roztrhlo vrece s otázkami. Ako je, dočerta, možné, že o tých prípadoch nikto nepočul? Boli ako správy z inej planéty, kde sa v záujme ochrany páchateľa zmenili len mená. A to najdôležitejšie: Kto tú knihu, doparoma, napísal?

Nemal som v najmenšom úmysle niekomu dovoliť, aby to zistil. Vďaka svojej bývalej práci som mal kopu nepriateľov a nechcel som sa dočkať toho, že keď jedného krásneho rána naštartujem auto, ostane zo mňa len kôpka vesmírneho prachu obiehajúca okolo Mesiaca. Ak by čitateľ chcel vypátrať nejaké informácie o autorovi, zistil by len to, že nedávno zomrel v Chicagu. Jedno bolo isté: tú knihu som nepísal pre slávu ani pre peniaze.

Napísal som ju preto, lebo som riešil zločiny, ktoré spáchali mimoriadne vynaliezaví ľudia, a myslel som si, že z metód, ktoré som použil ako prvý, by sa mohli poučiť aj iní vyšetrovatelia. A bola to pravda – do istej miery. V hlbšej rovine ide o to, že som ešte pomerne mladý – a dúfam, že ma čaká nový, skutočný život –, a tá kniha bola akýmsi zúčtovaním, pokusom o definitívnu rozlúčku s mojím starým životom.

Takmer desať rokov som bol príslušníkom našej najtajnejšej spravodajskej organizácie, ktorá pracovala v takom utajení, že o nej vedela iba hŕstka ľudí. Jej úlohou bolo dozerať na celú našu spravodajskú komunitu, plniť funkciu oddelenia pre vnútorné záležitosti tohto tajného sveta. V tomto zmysle to bol návrat do stredoveku. Boli sme potkaniari.

Údaj o tom, koľko ľudí pracuje v dvadsiatich šiestich verejne známych – a ôsmich nemenovaných – amerických spravodajských organizáciách, je tajný, ale odhaduje sa, že ide o viac ako stotisíc ľudí. Také obrovské množstvo znamená, že sme vyšetrovali širokú škálu zločinov od vlastizrady, korupcie, vrážd, znásilnení, obchodovanie s drogami až po krádeže. Rozdiel bol len v tom, že niektorí páchatelia patrili medzi najlepšie mozgy na svete.

Tím ľudí poverených týmto elitným a prísne tajným poslaním zriadil Jack Kennedy niekoľko mesiacov po nástupe do úradu. Po veľkom škandále v CIA, ktorého podrobnosti dodnes ostávajú tajné, zrejme dospel k záveru, že príslušníci tajnej služby podliehajú obyčajným ľudským slabostiam rovnako ako bežní smrteľníci. Ba možno aj viac.

Za normálnych okolností by funkciu úradu na vyšetrovanie zločinov tohto tajného sveta plnila FBI. Pod navoňanou päsťou J. Edgara Hoovera však bola všetkým možným, len nie normálnym úradom. Dať Hooverovi právomoc vyšetrovať tajné služby by bolo rovnaké ako... nuž, ako keby ste dovolil Saddámovi vstúpiť do zbrojovky. Z tohto dôvodu bratia Kennedyovci vytvorili úrad, ktorý mal vzhľadom na jej úlohy obrovskú moc. Pretože bol zriadený na prezidentov príkaz, stal sa zároveň jedným z troch úradov, ktoré podliehali priamo prezidentovi bez kontroly Kongresu. Na ostatné dva sa nepýtajte – zákon ich zakazuje menovať.

V nebeských výšinách moci, v ktorých sa pohybujú iba osoby s najvyšším stupňom bezpečnostnej previerky, ľudia spočiatku nový úrad a jej ambiciózne poslanie bagatelizovali. Potešení vlastnou duchaplnosťou ju začali nazývať 11. výsadková divízia, inými slovami Jazda. Málokto očakával, že bude úspešná, no časom mala takú skvelú povesť, že si z nej viac nikto neuťahoval.

Prvá čas názvu sa postupne vytratila, akoby sa na tom všetci potajme dohodli, až ju napokon celá spravodajská komunita nazývala – s úctou v hlase – jednoducho Divízia. Nie je to márnomyseľnosť, keď poviem, že mnohí jej zamestnanci boli geniálni ľudia. Museli byť takí, pretože medzi ciele Divízie patrili aj najšikovnejší tajní agenti, akí sa kedy v tajnom svete pohybovali. Títo muži a ženy sa vďaka dlhoročnému výcviku naučili klamať a uhýbať, zmiznúť a nezanechať po sebe žiadne stopy, mať prsty vo všetkom, no nikde nenechať svoje odtlačky. Tí, čo im šli po krku, museli byť preto ešte šikovnejší. Tlak na to, aby boli stále o krok pred svojou obeťou, bol obrovský, niekedy priam neznesiteľný a nečudo, že Divízia registrovala najväčší počet samovrážd spomedzi všetkých vládnych úradov okrem ministerstva pôšt.

Do jej elitných radov ma naverbovali v poslednom ročníku na Harvarde bez môjho vedomia. Jeden z vierozvestov úradu – milá žena s peknými nohami a prekvapujúco krátkou sukňou, ktorá sa predstavila ako viceprezidentka mozgového trustu Rand Corporation – zavítal na univerzitu, aby sa porozprával s nádejnými mladými študentmi.

Tri roky som študoval medicínu a špecializoval som sa na farmakológiu drog. A bral som to naozaj vážne. Pracovné dni som venoval teórii, víkendy praxi. Keď som sa dočítal o symptómoch fibromyalgie, zašiel som za jedným lekárom v Bostone, presvedčil som ho, aby mi predpísal vicodin – a zažil som zjavenie.

Dajme tomu, že je to realita, dajme tomu, že by som to bol teraz ja, kto sedí za tým stolom a usiluje sa vyliečiť skutočné alebo zdanlivé choroby pacientov, ktorých som nenápadne pozoroval v čakárni.

Uvedomil som si, že ma nezaujíma to, čo ľudí sužuje, ale to, čo ich motivuje. Medicínu som nechal, zapísal som sa na psychológiu, skončil som ju s vyznamenaním a ostávalo mi už len získať doktorát.

Len čo sa mi to podarilo, tá dáma v krátkej sukni mi ponúkla dvojnásobok nástupného platu hociktorého zamestnanca a priam neobmedzené možnosti výskumu a kariérneho postupu. A tak som pol roka písal správy, ktoré nikto nečítal, vyhotovoval dotazníky, ktoré nikto nikdy nevypĺňal, a až potom som zistil, že v skutočnosti vôbec nepracujem pre Rand Corporation. Pozorovali ma, skúšali, hodnotili, preklepávali. Dámy v krátkej sukni odrazu nebolo.

Namiesto toho ma dvaja muži – tvrdí chlapi, ktorých som nikdy predtým ani potom nevidel – odviedli do miestnosti v nenápadnej budove v priemyselnej zóne severne od hlavného sídla CIA v Langley vo Virgínii. Dali mi podpísať niekoľko formulárov týkajúcich sa mlčanlivosti a potom mi oznámili, že som kandidátom na vstup do tajnej služby, ktorej názov odmietli prezradiť.

Mlčky som na nich hľadel a v duchu si kládol otázku, prečo si vybrali práve mňa. No pravdupovediac, odpoveď som poznal. Na prácu v tajnej službe som bol dokonalý kandidát. Bol som bystrý, osamelý a s hlbokou ranou v duši.

Otec odišiel z domu ešte pred mojím narodením a viac sa neukázal. Matku o niekoľko rokov ktosi zavraždil v spálni nášho bytu na 8-mile Road v Detroite. Ako som už povedal, na niektoré miesta nezabudnem do smrti.

Ako jedináčik som nakoniec skončil u adoptívnych rodičov v Greenwichi v štáte Connecticut, kde som mal k dispozícii osem hektárov pestovaného trávnika, najlepšie školy a najtichší dom, v akom som kedy býval. Keď mali Bill a Grace Murdochovci znovu úplnú rodinu, robili, čo sa len dalo, no nikdy som nemohol byť synom, akého si priali.

Dieťa bez rodičov sa naučí prežiť, skrývať, čo cíti, a ak bolesť prekročí únosné medze, vyhrabe si v hlave dieru, v ktorej sa schová. Navonok som sa snažil byť taký, akého ma chceli Bill s Grace mať, a nakoniec som sa im načisto odcudzil.

Keď som sedel v tej miestnosti neďaleko Langley, uvedomil som si, že prijatie novej identity a maskovanie toho, kým v skutočnosti ste a čo naozaj cítite, je ideálny tréning na vstup do tajného sveta. Musím povedať, že v nasledujúcich rokoch, keď som tajne a pod rôznymi menami cestoval po svete, som zistil, že najlepší špióni sú ľudia, ktorí sa naučili žiť dvojakým životom dávno pred vstupom do tajnej služby.

Boli to tajní gejovia žijúci v homofóbnom svete, cudzoložníci s manželkami na predmestiach, hazardní hráči, narkomani, alkoholici a úchyláci. Nech už ukrývali akékoľvek tajomstvo, mali dlhoročnú prax v tom, ako svet prinútiť, aby uveril ilúzii, ktorú stelesňovali. A odtiaľ bol už len krôčik k tomu, aby si nasadili ďalšiu masku a slúžili svojej vláde.

Tí dvaja tvrďasi zrejme čosi také vycítili aj vo mne. Počas rozhovoru sa nakoniec dopracovali k mojej protizákonnej činnosti.

„Ako je to s vami, pokiaľ ide o drogy?“ spýtali sa.

Spomenul som si, čo som raz počul o Billovi Clintonovi – že nikdy nestretol ženu, ktorá by sa mu nepáčila. Pomyslel som si, že by mi asi nepomohlo, keby som im povedal, ako zmýšľam o drogách. Poprel som dokonca, že sa v nich vyznám, a bol som rád, že som si nikdy neosvojil nebezpečný a nezodpovedný spôsob života, aký drogy človeku vnucujú. Bral som ich potajomky a darilo sa mi to, lebo som sa riadil vlastnými zásadami: vždy som si šľahol sám a nikdy som ich nezháňal po baroch a kluboch. Tanečné drogy boli podľa mňa pre amatérov a obchádzať miesta, kde sa dali bežne zohnať, mi pripadalo ako návod na samovraždu.

Fungovalo to – nikdy ma pre drogy nezatkli ani nevypočúvali – a jeden úspešný tajný život ma povzbudil do ďalšieho. Keď muži vstali a spýtali sa ma, ako dlho budem o ich ponuke premýšľať, jednoducho som si vypýtal pero.

Tak sa to teda zbehlo. V miestnosti bez okien v ponurej priemyselnej zóne som podpísal zmluvu – vstupenku do tajného sveta. Nespomínam si už, či som vôbec pomyslel na to, akú cenu za to zaplatím a koľko obyčajných vecí nikdy nezažijem – ani sám, ani s niekým iným.

6

Po štvorročným výcviku, keď som sa učil čítať drobné znamenia, ktoré by iným unikli, a prežiť v situáciách, v ktorých by iní zomreli, som rýchlo postupoval po služobnom rebríčku. Mojím prvým zámorským pôsobiskom bol Berlín, kde som po pol roku prvýkrát zabil človeka.

Operácie, ktoré vykonávala Divízia v Európe, prebiehali od samého vzniku pod velením jedného z jej najstarších agentov so sídlom v Londýne. Ako prvý zastával tento post vysokopostavený námorný dôstojník s hlbokými znalosťami námorných vojen. Hovoril si preto modrý admirál, čo je tretia najvyššia hodnosť v britskom námorníctve, a také bolo aj jeho postavenie v Divízii. Meno sa ujalo, no po desaťročiach sa skomolilo a zmenilo na Modrého jazdca.

Keď som prišiel do Európy, vtedajší šéf úradu riadil dôležitú operáciu a zrejme nikto nepochyboval, že sa jedného dňa vráti do Washingtonu a postaví sa na čelo Divízie. Tí, čo sa podľa neho osvedčia, sa mali na následnej vlne zmien takisto vyšvihnúť vyššie, a tak sa rozpútal neľútostný boj o to, kto sa mu viac zapáči.

V tejto situácii ma berlínska pobočka vyslala začiatkom augusta do Moskvy – v najhoršom mesiaci v tom rozpálenom a zúfalom meste –, aby som vyšetril podozrenia zo sprenevery v jednej americkej tajnej službe, ktorá tam pôsobila. Áno, peniaze chýbali, no keď som vec preskúmal hlbšie, zistil som niečo oveľa horšie: náš starší spravodajský dôstojník, ktorý vycestoval do Moskvy, sa chystal predať mená našich najcennejších ruských informátorov Federálnej bezpečnostnej službe FSB, nástupkyni KGB nielen svojou činnosťou, ale aj brutalitou.

Pretože som prišiel na túto párty neskoro, musel som sa okamžite rozhodnúť, nemal som čas premýšľať ani hľadať niekoho, kto by mi poradil. Nášho dôstojníka som dobehol vo chvíli, keď bol na ceste za svojím ruským kontaktom. Bol to prvý človek, ktorého som zabil.

Zastrelil som ho, zastrelil som Modrého jazdca priamo na Červenom námestí, kde fúkal horúci vietor zo stepí a prinášal so sebou vôňu Ázie a pach zrady. Nevedel som, či na to môžem byť hrdý, no hoci som bol mladý a neskúsený, zabil som svojho šéfa ako profesionál.

Sledoval som ho na južný okraj námestia, kde sa krútil detský kolotoč. Spoliehal som sa na to, že v hurhaji a rachote reprodukovanej hudby výstrel zanikne lepšie. Podišiel som k nemu zboku, dobre som ho poznal a zbadal ma až v poslednej chvíli.

Zarazený výraz na jeho tvári rýchlo vystriedal strach. „Eddy...“ začal.

Nevolal som sa Eddy, no keď som prvýkrát vyrazil do terénu, tak ako všetci ostatní v úrade, zmenil som si identitu. Myslím, že to tak bolo pre mňa ľahšie, akoby som to ani nevykonal ja.

„Čo tu robíš? Stalo sa niečo?“ Pochádzal z juhu a jeho prízvuk sa mi vždy páčil.

Pokrútil som hlavou. „Vysšaja mera,“ odvetil som. Bol to starý kágebácky výraz, ktorý sme obaja poznali a znamenal „najvyšší trest“ – guľku veľkého kalibru do zátylku.

Už som mal ruku na pištoli v bočnom vrecku saka, malej PSM kalibru 5.45, paradoxne ruskej výroby a skonštruovanej tak, že bola len o čosi väčšia ako zapaľovač. Mohli ste ju teda pohodlne nosiť v saku dobre ušitého obleku, nikto si nič nevšimol. Videl som, ako mu oči vyľakane skĺzli na deti na kolotoči. Zrejme si spomenul na svoje dve malé deti a premýšľal, ako mohol nastať v jeho živote taký šialený zvrat.

Stlačil som spúšť, pištoľ som ani nevybral z vrecka, a vystrelil som náboj s oceľovým jadrom schopným preniknúť cez tridsať kevlarových vrstiev a cez dvanásťmilimetrovú titánovú výstuž v nepriestrelnej veste, ktorú mal pravdepodobne na sebe.

Výstrel v tom hurhaji nikto nepočul.

Guľka splnila svoj cieľ a prenikla mu do hrude s takou vysokou začiatočnou rýchlosťou, že srdce v okamihu utrpelo šok a na mieste bol mŕtvy. Padal ako podťatý, no zachytil som ho a utrel som mu z čela pot, akoby to bol môj spoločník, ktorý v horúčave omdlel.

Napoly som ho odniesol, napoly odtiahol pod veľký slnečník trepotajúci sa vo vetre a lámanou ruštinou som sa prihovoril mamičkám, ktoré zo desať metrov od nás čakali na svoje deti, ukazoval som na oblohu a sťažoval sa na počasie.

Usmievali sa, potajme potešené, že sa zase raz potvrdilo, akí sú Slovania silní a Američania slabí. „Ach áno, strašná horúčava!“ prisviedčali súcitne.

Vyzliekol som modrému jazdcovi sako a hodil ho naňho, aby som zakryl červenejúcu dieru. Znovu som zavolal na mamičky, že ho tam chvíľu nechám a idem zohnať taxík.

Prikývli, viac ich zaujímali ich deti na kolotoči než ja. Určite si nevšimli, že k taxíkom na Kremeľskom prospekte som vyrazil aj s jeho kufríkom a peňaženkou.

Keď zbadali, že mu z kútika úst vyteká krv, a privolali políciu, už som bol vo svojej hotelovej izbe niekoľko kilometrov odtiaľ. Nemal som možnosť vyprázdniť mu vrecká, a tak som vedel, že ho zakrátko identifikujú.

Pri svojich návštevách Londýna som často uňho doma večeral a hral sa s jeho deťmi, dvoma dievčatkami, ktoré práve začali chodiť do školy, a teraz som čakal, kedy zazvoní uňho v Hampsteade telefón a dcéry sa dozvedia, že otec je mŕtvy. Z vlastnej skúsenosti som vedel, čo to s dieťaťom urobí – v prvej chvíli sa vzpiera a nechce tomu veriť, potom sa snaží pochopiť nezvratnosť smrti, zachváti ho panika a napokon sa zrúti do priepasti odovzdanosti. Čo ako som sa snažil, nemohol som ten výjav dostať z hlavy – výjav, v ktorom síce figurovali jeho dcéry, no obávam sa, že city boli moje. Nakoniec som si sadol na posteľ a vylomil zámku na jeho kufríku. Jediné, čo ma zaujalo, bolo DVD so Shaniou Twain na obale. Zasunul som ho do laptopu a nechal prejsť algoritmickým programom. V digitalizovanej hudbe boli ukryté mená a tajné súbory devätnástich Rusov, ktorí nám odovzdávali tajné informácie. Keby bol Modrý jazdec kufrík odovzdal, neminula by ich vysšaja mera. Ako som si čítal osobné údaje devätnástich agentov, v duchu som rátal mená všetkých ruských detí, ktoré som v nich našiel. Nevdojak som si uvedomil, že spisujem akýsi zoznam ziskov a strát. Nakoniec mi ostalo na jednej strane štrnásť ruských detí a na druhej dve dcéry Modrého jazdca. Dalo by sa povedať, že to bol dobrý obchod. To však nestačilo, ruské mená boli až priveľmi abstraktné, zato Jazdcove deti až priveľmi skutočné.

Vzal som kabát, prehodil som si cez plece tašku, pištoľ som si strčil do vrecka a vybral som sa na detské ihrisko pri Gorkého parku. Zo súborov som vedel, že tam s deťmi chodievajú manželky niektorých našich ruských informátorov. Sadol som si na lavičku a podľa opisu uvedeného v spisoch som s istotou identifikoval deväť žien, ktorých deti stavali na pomyselnej pláži hrad z piesku.

Podišiel som bližšie a díval sa na ne – pochybujem, že by si všimli cudzieho muža pri zábradlí, ktorý má na saku vypálenú dieru –, na tie vysmiate decká, ktorých detstvo, ako som dúfal, bude dlhšie než moje. A hoci sa mi podarilo zreálniť si ich, neubránil som sa myšlienke, že v rovnakej miere, v akej som im niečo dal, som stratil časť seba. Môžete to nazvať mojou nevinnosťou.

S pocitom, že som starší, no akýsi pokojnejší, som vykročil k radu taxíkov. Pred niekoľkými hodinami, keď som zabil Modrého jazdca a náhlil sa do hotela, som mal kódovaný telefonát s Washingtonom, takže som vedel, že na moskovské letisko Šeremetevo letí po mňa lietadlo CIA, vydávajúce sa za lietadlo vedenia General Motors.

Pretože som sa obával, že ruská polícia ma už identifikovala ako vraha, cesta na letisko bola jednou z najdlhších v mojom živote, a keď som konečne nastúpil do lietadla, spadol mi kameň zo srdca. Trvalo to však iba dvanásť sekúnd. Vnútri sedeli štyria ozbrojení muži, ktorí nechceli povedať, čo sú zač, no vyzerali ako príslušníci nejakého špeciálneho útvaru.

Odovzdali mi akýsi úradný dokument, z ktorého som vyrozumel, že spravodajská služba v súvislosti s Jazdcovou smrťou vedie proti mne vyšetrovanie na tej najvyššej úrovni, „vyšetrovanie obzvlášť závažného incidentu“. Veliteľ skupiny mi oznámil, že letíme do Ameriky.

Potom mi prečítal moje práva a oficiálne ma zatkol.

7

Tipoval som, že sme v Montane. Kopce, ktoré som videl z okna lietadla, boli typicky zrezané, tak som si bol takmer istý, že mierime na severozápad. Nič iné nebolo vidieť – len núdzové letisko, také utajené, že ho tvorila zmes neoznačených bunkrov, niekoľko desiatok podzemných hangárov a kilometre elektrického drôtu.

Leteli sme celú noc, a keď sme na svitaní pristáli, cítil som sa pod psa. Času na rozmýšľanie som mal habadej a každým kilometrom rástli vo mne pochybnosti. Čo ak bolo to DVD so Shaniou Twain podvrh alebo ho niekto Jazdcovi podstrčil? Možno riadil operáciu s agentmi provokatérmi, o ktorej som nevedel – alebo ho použila iná tajná služba, aby odovzdal nepriateľovi dezinformácie. A čo ak vyšetrovatelia budú tvrdiť, že je to moje DVD a Modrý jazdec ma odhalil ako zradcu? To by vysvetľovalo, prečo som ho bez akejkoľvek konzultácie na mieste zastrelil.

Keď ma muži zo špeciálneho útvaru vyprevadili z lietadla a naložili do SUV s čiernymi oknami, čoraz hlbšie som sa zamotával do bludiska pochybností. Dvere sa automaticky zamkli a všimol som si, že kľučky sú odmontované. Odvtedy, čo som vkročil do tajného sveta, uplynulo päť rokov a teraz, po troch hektických dňoch v Moskve, bolo všetko ohrozené.

Dve hodiny sme sa viezli v priestore ohraničenom elektrickým plotom a konečne sme zastavili pri dome s vyschnutým trávnikom, ponášajúcom sa na ranč.

Mal som vyhradené dve izbičky a zakázaný kontakt s každým okrem vyšetrovateľov, vedel som teda, že v ďalšom krídle domu budú môj život – a takisto Jazdcov – hustým hrebeňom prečesávať desiatky kriminalistických tímov v snahe nájsť aj tie najmenšie stopy pravdy. Vedel som, ako ma budú vypočúvať, lenže na to, že si vás do parády vezmú nepriateľsky naladení vyšetrovatelia, vás nijaký výcvik nepripraví.

Striedali sa pri mne na zmeny štyri tímy a bez ďalších rečí, len ako fakt, konštatujem, že najhoršie boli ženy – alebo najlepšie, podľa toho, ako sa na to dívate. Najkrajšia z nich si podistým myslela, že keď si nezapne vrchný gombík na blúze a nakloní sa ku mne, bude bližšie k pravde. V duchu som jej hovoril Pušapka. Bola to tá istá metóda, ktorú s veľkým úspechom použili o niekoľko rokov pri vypočúvaní moslimov na základni Guantánamo.

Vedel som, na čom stavajú – pripomínajú vám svet, po ktorom túžite, svet plný potešení, ďaleko od miesta, kde ustavične vládne strach. Stačí len spolupracovať. A musím povedať, že to funguje. Keď vás dňom nocou spracúvajú, aby vo vašich tvrdeniach našli nejaký rozpor, nakoniec ste na smrť vyčerpaný a po dvoch týždňoch naozaj túžite po nejakom inom svete – hocijakom.

Raz neskoro v noci, po dvanástich hodinách vypočúvania bez prestávky, som sa Pušapky spýtal: „Naozaj si myslíte, že som si to všetko naplánoval a odbachol ho rovno na Červenom námestí? Červenom námestí? Prečo by som to robil?“

„Asi z hlúposti,“ odvetila pokojne.

„Kde vás zlanárili – v nejakom bare pri tyči?“ skríkol som. Prvýkrát som zvýšil hlas a bola to chyba. Teraz bude tím analytikov a psychológov, ktorí ma sledovali skrytými kamerami, vedieť, že sa mi dostávajú pod kožu.

Dúfal som, že mi vráti požičané, no bola to profesionálka. Ešte väčšmi sa naklonila, až sa jej napli gombíky na blúze, a pokojne povedala: „Sú prirodzené, nemusím si pomáhať podprsenkou, ak vás to trápi. Akú pieseň hrali na tom kolotoči?“

Silou vôle som potlačil hnev. „Už som vám to raz povedal.“

„Tak to zopakujte.“

„Smells Like Teen Spirit. Vážne, také je moderné Rusko, nič tam nemá logiku.“

„Už ste ju niekedy predtým počuli?“ spýtala sa.

„Pravdaže som ju už počul, je to predsa Nirvana.“

„Myslím na tom námestí, keď ste hľadali vhodné miesto...“

„Nijaké vhodné miesto som nehľadal, lebo som nijaký plán nemal,“ skočil som jej do reči potichu. V ľavom spánku som pocítil, že ma začína bolieť hlava.

Keď mi napokon dovolila ísť spať, mal som dojem, že vyhráva. A to nie je dobrý pocit, ak ste zavretý v opustenom dome, lipnete na slobode a vonkajší svet vás prakticky odpísal, hoci ste nevinný. Na druhý deň zavčas rána – podľa mojich výpočtov bola streda, no v skutočnosti už bola sobota, taký som bol už dezorientovaný – boli dvere od miestnosti, kde som spal, odomknuté a jeden ich človek na ne znútra zavesil čisté oblečenie. Vôbec prvýkrát sa mi prihovoril a povedal, že sa nemusím umývať v lavóre, ale môžem sa osprchovať. Aj túto metódu som poznal – chceli, aby som si myslel, že mi začínajú veriť a aby som veril aj ja im –, no v tomto štádiu mi boli takéto psychologické jemnôstky ukradnuté. Ako by možno povedal Freud: Niekedy je sprcha jednoducho sprcha.

Chlap odomkol dvere kúpeľne a odišiel. Bola to priam nemocnične biela miestnosť, a hoci kruhy zabudované do stropu a steny svedčili o tom, že slúži na oveľa temnejší účel, bolo mi to fuk. Oholil som sa, vyzliekol a osprchoval sa. Keď som sa utieral, uvidel som sa nahý vo vysokom zrkadle a zarazil som sa. Bolo to zvláštne, lebo som sa už dávno na seba nedíval.

Za tie tri týždne, či koľko som vlastne strávil na tom ranči, som schudol zo desať kíl a nevedel som si spomenúť, kedy som mal naposledy takú strhanú tvár. Vyzeral som starší a díval som sa na ňu dlho, akoby to bolo okno do budúcnosti. Nebol som škaredý, bol som vysoký a vďaka letu v Európe som mal takmer plavé vlasy.

Keďže som počas vyšetrovania schudol v páse i na zadku, mal som dobrú postavu – nie tehličky na bruchu, aké si pestujú márnomyseľné filmové hviezdy, ale silné svaly a šľachy, ktoré sú výsledkom každodenného štyridsaťminútového cvičenia krav maga. Podľa zasvätencov je toto izraelské bojové umenie sebaobrany najuznávanejší spôsob neozbrojeného boja medzi newyorskými drogovými dílermi severne od Stoštyridsiatej ulice. Vždy som si myslel, že ak je dobrý pre profesionálov, musí byť dobrý aj pre mňa. O niekoľko rokov, keď som bol sám a zúfalý, mi zachránil život.

Ako som stál pred zrkadlom a skúmal muža, ktorého som v ňom videl, zišlo mi na um, že možno nie som jediný, kto sa naňho díva. Pušapka a jej kolegovia najskôr sedeli za sklom z opačnej strany a hodnotili ho po svojom. Možno som nebol kandidát na hlavnú úlohu vo filme Hlboké hrdlo II, ale určite som sa nemal za čo hanbiť. Nie, nie preto som sa hneval, ale preto, že sa pchali do všetkých kútov môjho života, snorili po neexistujúcich dôkazoch a chceli mi nahovoriť, že človek nemôže urobiť niečo iba preto, lebo to považuje za správne.

Inštruktori krav maga vám povedia, že pri bitke sa človek väčšinou dopúšťa tej chyby, že toho druhého silno udrie do hlavy. Dosiahne len to, že si zlomí hánky. Skutočný profesionál preto udiera bočnou stranou päste ako kladivom na nákovu.

Takýto úder od pomerne zdatného človeka má podľa inštruktorov silu štyroch newtonov. Viete si asi predstaviť, čo to urobí s tvárou protivníka. Alebo so zrkadlom. Rozbilo sa na márne kúsky a črepy popadali na dlážku. Najprekvapujúcejšia však bola stena za ním. Nič na nej nebolo, žiadne jednosmerné priehľadné zrkadlo. Civel som na ňu a pomyslel som si, že nie je rozbité zrkadlo, ale ja sám.

Umytý a oholený som sa vrátil do spálne, obliekol si čisté šaty, sadol som si na posteľ a čakal. Nikto však neprišiel. Podišiel som k dverám a búchal na ne, no zistil som, že nie sú zamknuté. Hm, to je naozaj šikovné, pomyslel som si, index dôvery teraz stúpa do nebotyčných výšok. Alebo v tejto epizóde Súmraku zistím, že dom je prázdny a dlhé roky neobývaný.

Prešiel som do obývačky. Nikdy predtým som tam nebol, no našiel som tam celý tím, asi štyridsať ľudí, a všetci sa na mňa usmievali. Chvíľu som si myslel, že začnú tlieskať. Ich šéf, ktorý mal tvár akoby zloženú z náhradných dielcov, vyhlásil čosi, čomu som nechcel veriť. Potom mi Pušapka podala ruku a povedala, že si robila len svoju prácu a dúfa, že sa na ňu nehnevám.

Už som jej chcel navrhnúť, aby šla so mnou hore, že jej predvediem, čo je násilie, najmä to sexuálne, no zastavili ma slová šéfa celého tímu a usúdil som, že také myšlienky nie sú hodné človeka, ktorému napísal sám prezident Spojených štátov amerických. List ležal na stole. Sadol som si a prečítal si ho. Pod pôsobivou modro-zlatou pečaťou stálo, že po dôkladnom vyšetrovaní som bol zbavený všetkých obvinení. Pán prezident mi poďakoval za veľkú odvahu „ďaleko presahujúcu rámec povinností“.

„Hoci ste sa nachádzali na nepriateľskom území, ďaleko od pomoci a bezpečia, nemysleli ste na seba a pohotovo, bez váhania ste konali,“ napísal.

Ďalej uviedol, že o mojom príkladnom čine nemôže informovať verejnosť, ale on sám i celá krajina sú mi vďační za službu, ktorú som im preukázal. Niekde v texte použil aj slovo „hrdina“.

Vykročil som k dverám. Cítil som na sebe pohľady ľudí v miestnosti, no nedbal som na nič. Vyšiel som von, zastal som na trávniku a zahľadel sa na pustú krajinu. „Zbavený všetkých obvinení,“ písalo sa v liste a tie slová spolu s mnohými inými, ktoré pán prezident použil v liste, vyvolali vo mne búrku emócií. Ktovie, čo by si pomysleli Bill a Grace. Pocítili by vďaka mne konečne hrdosť, ktorú som im tak dlho upieral?

Začul som, ako na dlhej štrkovej ceste vrždia pneumatiky a pred domom zastavuje akési auto, no nevšímal som si ho. A čo tá mŕtva žena v Detroite, ktorá mala rovnaké prekvapené modré oči ako ja? Milovala ma, tým som si bol istý, no bolo to zvláštne, pretože som ju ledva poznal. Čo by si pomyslela moja matka, keby som jej to mohol povedať?

Stál som tam s plecami schúlenými proti vetru, zmietaný citmi, až som napokon začul, ako sa otvorili dvere. Otočil som sa. Na terase stál šéf tímu s Pušapkou a s postarším mužom, ktorý práve prišiel autom a ktorého som dlho poznal. Na jeho mene nezáleží, aj tak o ňom nikto nikdy nepočul. Bol to riaditeľ Divízie.

Pomaly zišiel po schodoch a pristúpil ku mne. „Prečítal si si ten list?“ spýtal sa ma. Prikývol som. Položil mi ruku na plece a máličko stisol – takým spôsobom mi poďakoval. Asi vedel, že by nenašiel slová, ktoré by mohli konkurovať modro-zlatej pečati.

Zahľadel sa spolu so mnou na pustú krajinu a začal rozprávať o mužovi, ktorého som zabil. „Ak si odmyslíš zradu, ktorej sa dopustil,“ povedal, „tak to bol výborný agent, jeden z najlepších.“

Uprene som sa naňho pozrel. „Aj tak sa to dá povedať,“ odvetil som. „Ak si odmyslíš bombu, šiesteho augusta bol asi v Hirošime celkom pekný deň.“

„Kristepane, Eddy! Snažím sa v tom nájsť niečo pozitívne... bol to môj priateľ.“

„Aj môj, pán riaditeľ,“ odvetil som sucho.

„Ja viem, Eddy, viem,“ pokračoval krotko ako ovečka. Neuveriteľné, čo urobí list od prezidenta! „Stokrát som už povedal, ako som rád, že si to urobil ty, a nie ja. Aj keby som bol mladší, neviem, či by som to zvládol.“

Mlčal som, podľa toho, čo som počul, by pokojne vzal do Disneylandu aj samopal, keby vedel, že to pomôže jeho kariére.

Vyhrnul si golier a oznámil mi, že sa mám vrátiť do Londýna.

„Overil som si to u každého, kto to musí podpísať. Rozhodnutie bolo jednomyseľné. Vymenúvam ťa za nového Modrého jazdca.“ Nepovedal som nič, len som dlho hľadel na pusté polia, a odrazu mi bolo nevýslovne smutno z toho, za akých okolností k tomu došlo, a za tými dvoma malými dievčatkami. Mal som dvadsaťdeväť rokov a bol som najmladším modrým jazdcom v histórii Divízie.

8

Londýn nebol hádam nikdy krajší ako v ten večer, keď som tam priletel. Katedrála sv. Pavla, parlament a ostatné bašty moci a vznešenosti stáli na pozadí červenej tmavnúcej oblohy ako sochy.

Od môjho povýšenia neubehlo ani dvadsať hodín a cestoval som bez prestávky. Pokiaľ ide o to, kde sa nachádzal ten ranč, mýlil som sa: ležal v pohorí Black Hills v Južnej Dakote, ešte v odľahlejšom kúte, ako som si myslel. Cesta na najbližšie verejné letisko trvala dve hodiny, potom som letel súkromným lietadlom do New Yorku a odtiaľ spoločnosťou British Airways do Londýna. Na letisku Heathrow ma čakal Ford SUV, trojročný a špinavý, aby nebol nápadný, a odviezol ma do štvrte Mayfair. Bol nedeľný večer a na cestách nebolo veľa áut, no aj tak sme šli pomaly, lebo auto bolo opancierované a jeho zvýšená váha sťažovala ovládanie. Chlap zápasiaci s volantom napokon zabočil do slepej uličky pri South Audley Street, kde sa na elegantnom radovom dome otvorili garážové dvere. Vošli sme do podzemnej garáže budovy, v ktorej podľa mosadznej doštičky na dverách sídlilo európske riaditeľstvo investičného fondu z Baleárskych ostrovov.

Tabuľka pod ňou verejnosti oznamovala, že stretnutie si treba dohodnúť telefonicky. Žiadne telefónne číslo tam však uvedené nebolo, a keby si ho chcel niekto zistiť na informáciách, dozvedel by sa, že sa nenachádza ani v londýnskom telefónnom zozname. Netreba ani hovoriť, že tam nikto nikdy nevolal.

Vyviezol som sa výťahom zo suterénu na najvyššie poschodie a vošiel do miestnosti, ktorá odjakživa slúžila ako kancelária Modrého jazdca – veľká palota s drevenou dlážkou, bielymi pohovkami, no bez okien a prirodzeného svetla.

Samotná budova mala betónové jadro, a práve z tejto cely v cele som začal rozpletať sieť klamov môjho predchodcu. Neskoro do noci som vyvolával na čísla, o ktorom telefónne spoločnosti ani len netušili, že patria do ich siete, a dával som dohromady špeciálny tím kryptografov, analytikov, archivárov a terénnych agentov.

Hoci vlády možno tvrdia niečo iné, nie všetky vojny sa vedú v prítomnosti novinárov a kamier dvadsaťštyrihodinových spravodajských staníc. Na druhý deň nový Jazdec a jeho malý oddiel partizánov začali vlastné ťaženie po celej Európe a bojovali, ako sa ukázalo, proti najvážnejšej infiltrácii americkej tajnej služby od skončenia Studenej vojny.

Zaznamenali sme zopár úspechov, no hoci sa nepriateľské telá postupne začali hromadiť ako palivové drevo, stále som nemohol pokojne spávať. Raz večer, keď som sledoval v Prahe jednu vypáchnutú stopu, som sa hodiny motal po starom meste a uvažoval, čo sme vlastne dosiahli. Podľa mojich vlastných kritérií, odhliadnuc od všetkých komplikácií, som zlyhal. Ani po dvoch mesiacoch usilovnej práce som nezistil, ako Rusi platia našich agentov – inými slovami zradcov –, ktorých skorumpovali.

Peňažné toky zostávali záhadou a bolo mi jasné, že pokiaľ ich neodhalíme, nebudeme vedieť, ako ďaleko sa nákaza rozšírila. Preto som sa rozhodol zapojiť do prípadu všetkých ľudí, ktorých sme mali k dispozícii, no nakoniec nás zachránil plachý účtovník a kusisko šťastia.

Keď sa účtovník naposledy hrabal v hore materiálu zhabaného v londýnskej kancelárii môjho predchodcu pred ich definitívnym zmiznutím v archívoch Divízie, naďabil na rukou písaný nákupný zoznam zastrčený pod zadným obalom šekovej knižky. Už ho chcel odložiť, no otočil ho a zbadal, že bol napísaný na zadnej strane nevyplnenej poštovej sprievodky k zásielkam FedExu. Bolo to zvláštne, lebo žiadne dôkazy o účte FedExu sme nenašli. Prekvapený účtovník zatelefonoval do FedExu a zistil, že na danú adresu prišiel celý rad zásielok, za ktoré ktosi platil v hotovosti.

Zaujímavá bola iba jedna: škatuľa drahých kubánskych cigár odoslaných do luxusného hotela Burž al-Arab v Dubaji. Rýchlo vyšlo najavo, že meno príjemcu na sprievodke je falošné, a tým by sa celá záležitosť skončila, keby nezasiahla šťastná náhoda. Jedna účtovníkova spolupracovníčka kedysi pracovala v cestovnej kancelárii a vedela, že všetky hotely v Spojených arabských emirátoch si musia robiť kópiu pasu každého svojho hosťa.

Zavolal som do toho hotela pod zámienkou, že som špeciálny agent FBI pracujúci pre Interpol, a presvedčil som riaditeľa, aby preskúmal záznamy a nadiktoval mi údaje o hosťovi, ktorý býval v danom čase v apartmáne číslo 1608.

Vysvitlo, že to bol akýsi Christos Nikolaides. Krásne meno.

Škoda ho na takého darebáka.

9

Všetci sa zhodovali v jednom: keby Christos nebol taký malý, bol by to celkom pekný chlap. Ani olivová pleť, hriva nepoddajných tmavých vlasov a biele zuby neprekryli skutočnosť, že nohy má v porovnaní s telom prikrátke. No zrejme mu pomáhali peniaze, najmä pri ženách, ktorých spoločnosť náramne obľuboval, a peňazí mal Christos Nikolaides na rozdávanie.

Policajné databázy potvrdili, že je to človek, ktorého hľadáme, ozajstný darebák, ktorého nikdy neodsúdili, no bol poriadne namočený do troch vrážd a ďalších násilných trestných činov. Bol to tridsaťjedenročný grécky štátny príslušník, najstarší syn nevzdelaných rodičov, ktorí bývali pri Solúne na severe krajiny. Treba zdôrazniť, že boli naozaj iba „nevzdelaní“, nie hlúpi, lebo hlúpi teda neboli.

Keď sme sa v nasledujúcich týždňoch pohrúžili do jeho života, čoraz väčšmi nás zaujímala jeho rodina. Na čele tohto úzko prepleteného klanu bratov, strýkov a bratancov stál Christosov šesťdesiatročný otec Patros, nemilosrdný vládca rodiny. Ako sa vraví v Aténach, mal hrubé sako – dlhý trestný register –, ale na druhej strane aj veľké bohatstvo. Malá úprava obežnej dráhy amerického satelitu monitorujúceho Balkán nám zabezpečila ohromujúco detailné fotografie rodinného sídla.

Komplex siedmich luxusných víl, bazénov a početných stajní uprostred levanduľových polí bol obohnaný štvormetrovým plotom, okolo ktorého hliadkovali podľa nášho názoru Albánci vyzbrojení škorpiónmi. Bol to prinajmenšom zvláštne, pretože oficiálnym zdrojom príjmov celej rodiny bol veľkoobchod s kvetmi. Možno boli krádeže kvetov v severnom Grécku väčším problémom, ako si ľudia mysleli.

Predpokladali sme, že si podobne ako kolumbijský medellínsky kartel upravili vzdušnú a cestnú sieť potrebnú na prepravu produktov krátkej trvanlivosti, ako sú kvety, tak aby mohli prepravovať ziskovejší tovar.

Lenže čo mala rodina gréckych priekupníkov drog spoločné s mojím predchodcom a prečo by posielal najstaršiemu šéfovmu synovi škatuľu cigár do sedemhviezdičkového hotela na Strednom východe? Možno bol niekdajší Jazdec závislý od drog a Christos bol jeho díler, nemalo to však logiku, lebo Gréci očividne obchodovali vo veľkom.

Už som chcel vyšetrovanie skončiť s konštatovaním, že som uviazol v slepej uličke – možno boli Christos s mojím predchodcom iba kamaráti, ktorých spájali drogy –, keď som v jednu pochmúrnu londýnsku noc šťastnou náhodou nemohol zaspať. Díval som zo svojho bytu v Belgravii na strechy domov a myslel na to, že tí dvaja možno večeriavali v jednej z michelinovských reštaurácií v tej štvrti, keď som si uvedomil, že riešenie nášho najväčšieho problému mi možno leží priamo pod nosom.

Čo ak našich skorumpovaných agentov vôbec neplatili Rusi? Povedzme, že to robil Christos Nikolaides a jeho rodina. Prečo? Lebo pašovali drogy do Moskvy, a aby mohli robiť tento biznis, museli niečo strčiť do kešene Rusom, ktorí nikdy nemali dosť peňazí v hotovosti. Nazvime to daňou zo zisku.

To by znamenalo, že Gréci používajú svoje špinavé peniaze a znalosti z ich prania na prevod finančných prostriedkov z vlastných účtov na účty zradcov v našich radoch – a ruské tajné služby sa na tom procese vôbec nezúčastňujú. Podľa tohto scenára mohol každý, kto dostal veľkú sumu – Modrý jazdec –, poslať škatuľu drahých cigár mužovi, od ktorého tie peniaze dostal, čiže Christosovi Nikolaidesovi na dovolenke v Dubaji.

Na spánok som už nemal ani pomyslenia. Vrátil som sa do kancelárie a s pomocou gréckej vlády som spustil intenzívne vyšetrovanie tajných finančných operácií Nikolaidesovej rodiny.

Informácie, ktoré sa počas tohto vyšetrovania objavili, ma zaviedli do Švajčiarska a do tichých ženevských ulíc. Hoci sa Ženeva honosí svojou čistotou, špinavšie mesto som v živote nevidel.

10

Kancelárie najtajnejšej súkromnej banky na svete, ktorá sa nachádza v centre ženevskej bankovej štvrte, sa skrývajú za anonymnou vápencovou fasádou. Na budove nenájdete žiadne meno či názov, ale už dvesto rokov v nej sídli banka Clément Richeloud & Cie a medzi jej početných klientov patrí veľa afrických tyranov, obchodných zločincov a bohatých potomkov niekoľkých prominentných členov tretej ríše.

Richeloudova banka spravovala aj peniaze Nikolaidesovej rodiny, a pokiaľ som to vedel posúdiť, bola našou jedinou nádejou, aby sme sa s vyšetrovaním pohli z miesta. Museli sme ju len presvedčiť, aby nám poskytla zoznam transakcií rodiny za posledných päť rokov, dokumenty dokazujúce, či Christos pracoval ako ruský pokladník, a ak áno, ktorí Američania figurovali na jeho výplatnej listine.

Mohli sme, pravdaže, podať žiadosť na súd, no banka by mohla právom tvrdiť, že také informácie nesmie poskytnúť, lebo by porušila zákony o bankovom tajomstve, ktoré prijala švajčiarska vláda – a vďaka ktorým je Švajčiarsko obľúbenou krajinou tyranov a zločincov.

Preto som sa skontaktoval s bankou ako právnik, ktorý sídli v Monaku a zastupuje záujmy paraguajskej armády, vyšiel som po mramorových schodoch, pripravený diskutovať o širokej škále prísne tajných finančných záležitostí, a s kufríkom plným falošných dokumentov a perspektívou vkladov vo výške stoviek miliónov dolárov som sedel v zasadačke prepchatej falošnými starožitnosťami a čakal na niekoho z vedenia banky.

Ako sa ukázalo, stretnutie sa zaradilo medzi najpamätnejšie udalosti môjho profesionálneho života – nie kvôli Christosovi Nikolaidesovi, ale vďaka lekcii, ktorú som dostal. Tá sa začala, len čo sa otvorili dubové dvere.

Môžem vám zodpovedne povedať, že moja práca bola väčšinou ako plavba smradľavou stokou v člne so skleným dnom, no aj podľa týchto nízkych kritérií bol Markus Bucher pozoruhodný človek. Hoci bol laickým kazateľom v prísnej ženevskej kalvínskej katedrále, tak ako mnohí jeho kolegovia bol až po uši namočený v krvi a sračkách. Teraz, v päťdesiatke, by sa dalo povedať, že bol za vodou – mal honosnú vilu s výhľadom na jazero v Kolíne a v garáži bentley –, no vzhľadom na to, že jeho rodina bola v tejto súkromnej banke najväčším akcionárom, to nebolo bohviečo.

Pochválil sa, že miestnosť, v ktorej sedíme, je zvukotesná „podľa noriem americkej tajnej služby“, no zabudol spomenúť skrytú kameru, ktorú som si všimol v ráme jedného portrétu na stene. Bola umiestnená tak, aby nakúkala ponad klientove plecia do dokumentov, ktoré ležali pred ním. Zo zlomyseľnosti som nenápadne posunul kreslá tak, aby kamera videla iba veko môjho kufríka. Amatéri, pomyslel som si.

Kým si Bucher prezeral falošné dokumenty a zrejme v duchu rátal, čo im z toho kvapne, pozrel som sa na hodinky. O tri minúty jedna, začiatok obedňajšej prestávky.

Nikolaidesova rodina, žiaľ, prehliadla jednu dôležitú vec, keď nalievala do Richeloudovej banky ďalšie a ďalšie peniaze, totiž, že do bankovníckeho biznisu vstúpila aj jediná Bucherova dcéra, dvadsaťtriročná a bez veľkých skúseností s mužmi a celkovo so životom. Pracovala v serióznejšej oblasti tejto brandže – pre Credit Suisse v Hongkongu.

Znovu som sa pozrel na hodinky. O dve minúty jedna. Naklonil som sa a potichu povedal Bucherovi: „Medzi paraguajským generálom a bábkou v divadielku nevidím rozdiel.“

Zmätene na mňa pozrel a potom sa zasmial so slovami, že je to zrejme americký humor. Ubezpečil som ho, že nie.

Udal som mu celé Christosovo meno, potom predpokladané číslo jeho účtu a povedal som, že chcem kópiu všetkých bankových výpisov, ktoré sa týkajú jeho, jeho rodiny a ich spoločníkov za posledných päť rokov. Potajme som dúfal, že nerobím hlúposť, lebo inak som za to poriadne zaplatil, ale už sa nedalo cúvnuť.

Bucher vstal, z tváre mu sršal spravodlivý hnev a rozhorčene vykrikoval niečo o ľuďoch, ktorí preniknú do budovy pod falošnou zámienkou, že mu bolo okamžite jasné, že tie dokumenty sú podvrhy, a že len Američan si môže myslieť, že by švajčiarsky bankár prezradil také informácie, aj keby ich mal k dispozícii. Podišiel ku mne a ja som si uvedomil, že sa mi dostane cti, akej sa nedostalo toľkým diktátorom a masovým vrahom: vyhodia ma zo švajčiarskej banky. Bola jedna hodina. Odmlčal sa a pohľadom šibol na svoj písací stôl, kde odrazu zavibroval jeho súkromný mobil. Ležal medzi papiermi a číslo podistým poznala iba jeho najbližšia rodina. Mlčky som sledoval, ako sa ukradomky pozrel na číslo volajúceho. Zrejme sa rozhodol, že to vybaví neskôr, lebo sa na mňa zamračil a znovu vykročil ku mne, odetý do svojho spravodlivého hnevu ako do brnenia.

„V Hongkongu je teraz osem hodín večer,“ poznamenal som, ale ani som sa nepohol. Keby sa ma dotkol, bol som odhodlaný zlomiť mu ruku.

„Prosím?“ odsekol, lebo celkom dobre nechápal.

„V Hongkongu je už neskoro,“ zopakoval som pomaly.

V očiach sa mu mihol strach, zrejme pochopil. Díval sa na mňa a v hlave mu vírili otázky, na ktoré nevedel odpovedať: Ako, dočerta, vie, že mi volajú z Hongkongu? Zvrtol sa a schmatol telefón. Nespúšťal som z neho zrak, keď zistil nielen to, že je to naozaj telefonát z Hongkongu, ale jeho dcéra, ako som dobre počul z jej vyľakaného hlasu, má veľký problém. V Ženeve bol síce ešte len obed, no Markusovi Bucherovi sa muselo zdať, že sa každú chvíľu zotmie.

Vyzeralo to, že v luxusnom vežiaku, v ktorom bývala jeho dcéra, prestali pred dvoma hodinami fungovať všetky komunikačné prostriedky: telefón, káblovka, wi-fi aj vysokorýchlostný internet. Príčinu poruchy hľadala kopa tímov z hongkonského Telecomu. Jedna skupina – traja muži v bielych pracovných kombinézach a s menovkami na krku – prišla do bytu Clare Bucherovej.

Keď volala otcovi, vyjadrila podozrenie, či naozaj ide o opravárov. Predovšetkým sa jej nepozdávalo, že dvaja z nich vôbec nerozprávajú po čínsky, ba podľa reči vyzerali na Američanov. A podozrivé bolo aj ich vybavenie. V takých veciach sa síce veľmi nevyzná, no bola si istá, že na opravu internetu, telefónu či televízora rozhodne nie je potrebná deväťmilimetrová beretta s tlmičom, akú používajú vojaci NATO.

Čím ďalej vysvetľovala situáciu, tým nezdravší odtieň chytala tvár jej otca. Nenávistne a zároveň zúfalo na mňa pozrel. „Kto ste?“ spýtal sa tak potichu, že to takmer nebolo počuť.

„Podľa toho, čo som si práve vypočul,“ odvetil som, „som jediný človek na svete, ktorý vám môže pomôcť. Šéf hongkonského Telecomu mi náhodou dlhuje menšiu službu, pomohol som mu totiž získať jeden telefónny kontrakt v Paraguaji.“

Myslel som, že sa na mňa vrhne, preto som sa pripravil na to, že mu v prípade potreby nepekne ublížim, a rozprával som ďalej:

„Za istých okolností by som mu mohol zavolať a požiadať ho, aby tých technikov poslal hľadať poruchu niekam inam.“

Bucher sa napokon ovládol. Díval sa na mňa a zrejme mu bolo jasné, že zablúdil do hlbšieho lesa, ako predpokladal, a že stojí na križovatke, ktorá rozhodne o celom jeho nasledujúcom živote. Sledoval som vnútorný boj, ktorý sa mu zračil v tvári; nemohol sa zrieknuť vlastnej dcéry ani toho, čo vybudoval a získal. Bol ako paralyzovaný, preto som mu musel trochu pomôcť a priviesť ho k správnemu rozhodnutiu. Ako som už spomenul, bolo to príšerné dopoludnie. „Môžem vám povedať len jedno: ak sa rozhodnete nespolupracovať a tí technici budú musieť vašu dcéru zlikvidovať, nijako neovplyvním, čo s ňou ešte predtým urobia, rozumiete. Nie je to v mojej moci.“

Nechcel som použiť slovo „znásilniť“, nie pred otcom. Neodpovedal, no potom sa odvrátil a vyvracal sa na dlážku. Rukávom si utrel ústa a celý roztrasený vstal. „Zoženiem tie záznamy,“ povedal a neisto vykročil k dverám.

Ľudia vravievajú, že láska je slabá, no mýlia sa. Láska je silná. U takmer každého človeka víťazí nad všetkým ostatným – vlastenectvom, ambíciami, náboženstvom aj výchovou. A najsilnejšia zo všetkých druhov lásky – veľkej i malej, vznešenej i prízemnej – je rodičovská. To je lekcia, ktorú som v ten deň dostal, a do smrti budem za to vďačný. O niekoľko rokov hlboko v ruinách zvaných Divadlo smrti mi pomohla zachrániť úplne všetko.

Bucher už bol pri dverách, ochotný urobiť čokoľvek, len aby zachránil dcéru, keď som ho chytil za plece a prikázal mu: „Stojte!“

So slzami na krajíčku sa obrátil ku mne. „Myslíte si, že zavolám políciu,“ zvolal, „keď sú v jej byte tí vaši technici?!“

„Isteže nie,“ odvetil som. „Nie ste predsa hlupák.“

„Tak ma pustite, nech môžem ísť po tie výpisy, kristepane!“

„Čo vám zabráni v tom, aby ste mi dali falošné výpisy alebo výpisy niekoho iného? Nie, pôjdem s vami a spolu sa pozrieme do počítača.“

V panike pokrútil hlavou. „To je vylúčené. Do priestorov vzadu nesmie nikto vstúpiť, zamestnanci by si to hneď všimli.“

To bola pravda, až na jedno. „Prečo som, podľa vás, prišiel o jednej popoludní v piatok, deň pred víkendom?“ spýtal som sa ho. „Všetci sú na obede.“ Vzal som kufrík, nechal som ho vyjsť zo zasadačky a sledoval som, ako kódovanou ID kartou otvára dvere vnútorných kancelárií.

Sadli sme si za počítačový terminál. Snímačom na odtlačky prstov otvoril systém a vyťukal číslo účtu. Vzápätí sa ukázali stránky údajne tajného bankového účtu Christosa Nikolaidesa a s nimi aj účty ostatných členov rodiny. O pár minút boli všetky vytlačené.

Dlho som sa díval na tie stránky – účtovnú knihu obrovskej korupcie a smrti. Členovia rodiny boli miliardári – alebo mali k tomu veľmi blízko –, no výpisy nado všetku pochybnosť dokazovali aj to, že Christos robil Rusom pokladníka. Navyše, ako som dúfal, dokumenty odkrývali aj iné pozoruhodné skutočnosti. Obyčajné prevody na iné účty v banke odhalili mená šiestich našich ľudí, o ktorých by som v živote nepovedal, že sú zradcovia.

Dvaja z nich boli agenti FBI v kontrašpionáži, ostatní štyria kariérni diplomati na amerických veľvyslanectvách v Európe – vrátane ženy, s ktorou som sa raz vyspal – a za to, čo urobili, bol len jediný trest. V kútiku duše som dúfal, že si zoženú dobrých právnikov, podarí sa im dosiahnuť súdnu dohodu a vyhnú sa doživotiu. Neverte všetkému, čo sa hovorí – držať v hrsti nejakého človeka je strašné.

Keď som teda vložil materiály do kufríka a obrátil sa k Bucherovi, ani zďaleka som nepociťoval také uspokojenie, ako by sa dalo čakať. Povedal som mu, že o dve hodiny zavolám šéfovi hongkonského Telecomu, aby tých technikov stiahol. Vstal som a za daných okolností som sa rozhodol, že mu nepodám ruku. Bez slova som vyšiel z kancelárie a nechal ho samého, povracaného a roztraseného, aby zvažoval, či tá pálčivá bolesť v hrudi znamená, že je s nervami na dne, alebo je to niečo vážnejšie.

Nevedel som, či sa niekedy z toho spamätá, možno by mi ho bolo aj ľúto, keby nebolo jednej zvláštnej udalosti, ktorá sa mi prihodila v detstve.

S Billom Murdochom sme sa raz vybrali na výlet do malej francúzskej dedinky zvanej Rothau na nemeckých hraniciach. Uplynulo odvtedy dvadsať rokov a odohralo sa veľa udalostí, no časť môjho ja tú dedinku v istom zmysle nikdy neopustila – alebo možno časť tej dedinky nikdy neopustila mňa.

11

Ak sa niekedy ocitnete v tej časti sveta, kde sa stretáva Francúzsko s Nemeckom, a chcete, aby vám puklo srdce, vyberte sa autom kľukatou cestou z dediny cez borovicové lesy do pohoria Vogézy. Skôr či neskôr sa dostanete na odľahlé miesto zvané Natzweiler-Struthof. Bol to nacistický koncentračný tábor, dnes už takmer zabudnutý, lebo sa nikdy nestal takou pochmúrnou atrakciou ako Osvienčim a Dachau. Keď vyjdete z borovicového lesa, na križovatke uvidíte iba jednoduchú smerovú tabuľu: jedna šípka ukazuje k miestnemu baru, druhá k plynovej komore. Nie, nežartujem. Bránou koncentračného tábora prešli desaťtisíce väzňov, to však nie je to najhoršie. Najhoršie je, že o ňom sotva kto počul – intenzita smútku jednoducho nie je dosť veľká, aby ho zachytila Richterova stupnica dvadsiateho storočia. Aj tak sa tuším dá merať pokrok.

Bol som tam dvanásťročný, počas letných prázdnin. Bill s Grace si ako zvyčajne prenajali na väčšinu augusta apartmán v parížskom hoteli Juraj Piaty. Obaja sa zaujímali o umenie. Grace mala rada obrazy starých majstrov, ktoré prezrádzali hosťom, že majiteľka domu je bohatá a má vkus. Bill sa, vďakabohu, pohyboval skôr na periférii výtvarného umenia a neraz aj za ňou. Najšťastnejší bol, keď objavil nejakú novú galériu alebo sa motal okolo ateliéru nejakého mladého maliara.

Grace to absolútne nezaujímalo a už dávno mu zakázala vešať doma na stenu jeho najnovšie objavy. Bill vždy na mňa žmurkol a povedal: Má pravdu, nedá sa to nazvať umením. Ja tomu hovorím dobročinnosť, niektorí ľudia dávajú peniaze na charitu, ja podporujem hladujúcich umelcov.“

Hoci žartoval, vedel, čo robí. Po rokoch som si uvedomil, aké bystré mal oko, čo bolo zvláštne, pretože nemal v tomto smere nijaké vzdelanie a jeho rodina sa zaujímala iba o chemikálie. Jeho matka sa zaslobodna volala DuPontová.

Počas druhého týždňa v Paríži Billovi zavolal nejaký známy zo Štrasburgu, že má množstvo kresieb Roberta Rauschenberga ešte z čias, keď bol tento veľký popartový umelec neznámym príslušníkom námornej pechoty. Na druhý deň sme s Billom nastúpili na lietadlo s batožinou na celý víkend a nechali sme Grace, aby sa venovala svojej druhej veľkej vášni, nakupovaniu v obchodnom dome Hermès.

A tak keď Bill kúpil kresby, ocitli sme sa v Štrasburgu, bola nedeľa a nemali sme čo robiť. „Mohli by sme zájsť do pohoria Vogézy,“ navrhol. „Grace by asi frflala, že na také niečo si ešte primladý, ale je tam jedno miesto, ktoré by si mal vidieť. Život môže niekedy človeku pripadať ťažký a je dôležité dívať sa na problém v správnom kontexte.“

Bill sa dozvedel o koncentračnom tábore Natzweiler-Struthof od svojho otca, podplukovníka americkej 6. armády, ktorá prešla cez celú Európu. Do koncentračného tábora vstúpil krátko po tom, čo ho opustili jednotky SS, a dostal za úlohu napísať správu, ktorá sa neskôr dostala do rúk norimberskému súdnemu tribunálu pre vojnové zločiny.

Neviem, či Bill niekedy ten dokument čítal, no tú kľukatú cestu našiel bez najmenších problémov a k táboru sme dorazili krátko pred poludním. Bol krásny letný deň. Pomaly sme kráčali do domu smrti.

Tábor zachovali ako francúzsku historickú pamiatku, pretože v ňom zahynulo veľa príslušníkov hnutia odporu. Bill ukázal na starú vedľajšiu hotelovú budovu, ktorú Nemci prestavali na plynovú komoru, a krematórium s výťahmi a pecami.

Držal som ho za ruku, a to som urobil len párkrát v živote. Prešli sme okolo šibeníc, kde sa konali verejné popravy väzňov, a okolo budovy, kde sa vykonávali lekárske pokusy, a ocitli sme sa pred väzenským barakom číslo jeden, v ktorom sídlilo múzeum. Tam, medzi starými väzenskými rovnošatami a nákresmi celého tábora, sme sa rozdelili.

V jednom kúte pri rade priční, ktoré akoby boli plné duchov, som na stene objavil fotografiu. Vlastne tam viselo veľa fotografií z holokaustu, no na túto som dodnes nezabudol. Bola čiernobiela a zachytávala malú statnú ženu, ako kráča po širokom chodníku medzi vysokými elektrickými plotmi. Popoludnie sa, aspoň podľa svetla, chýlilo ku koncu a žena bola oblečená ako dedinčanka.

Na fotke som nevidel strážcov, psy ani strážne veže, hoci tam určite niekde boli, len osihotenú ženu s malým dieťaťom v náručí a s ďalšími dvoma deťmi, ktoré sa jej držali za sukňu. Vyrovnane, pokojne, pomáhajúc deťom, ako len vedela, kráčala do plynovej komory. Človek priam počul to ticho, priam cítil tú hrôzu.

Mlčky som hľadel na fotografiu, povznesený a zároveň zdrvený tým silným obrazom rodiny a nekonečnej materinskej lásky. Akýsi hlások, detský hlások kdesi vo mne ustavične hovoril čosi, na čo som nikdy nezabudol: Aj ja som mohol mať takú mamu. Vtom mi na plece dopadla čiasi ruka. Bol to Bill. V očiach mal slzy.

Dojato ukázal na horu topánok a drobných predmetov, boli tam napríklad kefy na vlasy, ktoré ostali po väzňoch. „Netušil som, aké silné môžu byť obyčajné veci,“ povedal.

Keď sme napokon vykročili po chodníku popri starom elektrickom plote k bráne, spýtal sa ma: „Videl si tú časť venovanú Cigánom?“

Pokrútil som hlavou.

„Percentuálne ich tu zahynulo ešte viac ako Židov.“

„To som nevedel,“ odvetil som, lebo som chcel vyzerať ako dospelý.

„Ani ja,“ pokračoval. „Oni tomu nehovoria holokaust, nazývajú to inak. Veľké pohltenie.“

Zvyšok cesty k autu sme prešli mlčky a večer sme odleteli do Paríža. Grace sme nikdy nepovedali, kde sme boli, ako keby sme sa na tom dohodli. Obaja sme, myslím, vedeli, že by to nepochopila.

O niekoľko mesiacov, pár dní pred Vianocami, som schádzal po schodoch na prízemie toho tichého domu v Greenwichi, no zastavil ma nahnevaný krik. „Päť miliónov dolárov?“ kričala Grace neveriacky. „Ale rob, čo chceš, sú to tvoje peniaze.“

„To teda sú!“ prisvedčil Bill.

„Účtovník vravel, že ich chceš vyhodiť na akýsi sirotinec v Maďarsku,“ pokračovala. „To je ďalšia záležitosť, ktorej nerozumiem. Čo ty vieš o Maďarsku?“

„Veľa nie, ale pochádza odtiaľ veľa Cigánov. Je to cigánsky sirotinec,“ odvetil viac-menej pokojne.

Dívala sa naňho, ako keby zošalel. „Cigáni? Cigáni?!“

Vtom sa otočili a zbadali ma vo dverách. Bill sa mi pozrel do očí; vedel, že ho chápem. Porajmos, ako vravia Cigáni. Veľké pohltenie.

Po Vianociach som sa zapísal na Caulfieldovu akadémiu, vskutku snobskú strednú školu, ktorá sa hrdila tým, že „zabezpečí každému študentovi také prostriedky, aby mohol žiť plnohodnotným životom“. Tento problém bol vzhľadom na neuveriteľne vysoké školné zrejme vyriešený už dávno predtým, lebo ak sa tam chcel človek dostať, musel mať bohatých predkov do šiesteho kolena.

Hneď na druhý týždeň po nástupe do školy sme mali hodinu „zdokonaľovania rečového prejavu“. Niečo také mohli vymyslieť iba na Caulfieldovej akadémii. Témou, ktorú ktosi vytiahol z klobúka, bolo materstvo. Chalani pol hodiny rozprávali – a zrejme si aj poriadne vymýšľali – o tom, čo všetko pre nich urobili matky a ako sa zabávali vo vile na juhu Francúzska.

Keď som prišiel na rad ja, nervózne som vstal a začal som rozprávať o boroviciach v lete, o dlhej ceste do vrchov, o fotografii, o matke, ktorá milovala svoje deti nadovšetko na svete, a o knihe, ktorú som raz čítal a v ktorej autor – na jeho meno som si nevedel spomenúť – použil výraz „záplava smútku“, a presne taký pocit som mal z tej fotografie. Snažil som sa to všetko nejako spojiť dokopy, no všetci sa smiali a pýtali sa, na čom fičím, dokonca aj učiteľka, mladá žena, ktorá si o sebe myslela, že má citlivý prístup k študentom, ale nič také nemala, mi povedala, aby som si sadol a netáral, a dodala, že som si mal rozmyslieť, kam sa hlásim, načo sa všetci rozrehotali ešte viac.

Viac som sa v triede sám od seba neozval za celých päť rokov, čo som strávil v Caulfielde, hoci som mal z toho veľa nepríjemností. Hovorili o mne, že som odľud, že je vo mne čosi temné, a asi mali pravdu. Veď kto z nich žil neskôr tajným životom a zabil aspoň polovicu ľudí čo ja?

Je však zvláštne, že spomienku na tú fotografiu mi nevymazali z pamäti ani všetky moje problémy, ani tých dvadsať rokov, ktoré odvtedy uplynuli. Naopak, ešte ju zostrili. Striehne na mňa, vynorí sa zakaždým, keď zaspávam, a nikdy, čo ako sa snažím, sa mi ju nepodarilo dostať z hlavy.

12

Premýšľal som o nej aj vtedy, keď som vychádzal z banky Clément Richeloud & Cie do jasného ženevského slnka. Iste, Markusa Buchera a jeho dcéry mi mohlo byť ľúto, no nemohol som nemyslieť na to, že to boli práve švajčiarski bankári ako Bucher a jeho rodina, ktorí pomáhali financovať a podporovať tretiu ríšu. Nepochybujem o tom, že matka na tej fotke a milióny ďalších rodín v dobytčích vagónoch by ochotne vymenili niekoľko hodín Bucherovho utrpenia za osud, ktorý ich čakal na konci cesty. Bolo to naozaj tak, ako kedysi povedal Bill: Je dôležité dívať sa na veci v správnom kontexte.

Pohrúžený do myšlienok na temnú históriu, úzko spätú so skrytým bohatstvom Ženevy, došiel som na Rue du Rhône som doprava, zastal pred vstupom do starého mesta a zavolal som z mobilu na jeden grécky ostrov.

Bankové výpisy v kufríku, ktorý som mal teraz pripútaný k zápästiu, znamenali pre Christosa Nikolaidesa rozsudok smrti a vo svete, v ktorom som sa pohyboval, nejestvovali odvolania ani odklady popráv na poslednú chvíľu. Ako vysvitlo, chyba nebola to, že som ho zabil, ale ako som to urobil.

Na Santoríne čakalo na môj šifrovaný hovor päť zabijakov – traja muži a dve ženy. S azúrovým prístavom, oslepujúco bielymi domami lemujúcimi útesy a so somármi vyvážajúcimi turistov k obchodíkom s bižutériou je to najkrajší spomedzi všetkých gréckych ostrovov.

Členovia tímu, oblečení v plátenných alebo capri nohaviciach, takmer splynuli so záľahou turistov, ktorí navštevujú ostrov každý deň. Zbrane mali ukryté v puzdrách na fotoaparáty.

Pred niekoľkými mesiacmi, keď sa nám dostala Nikolaidesova rodina pod drobnohľad, začali sme sa zaujímať o voľakedajší ľadoborec zvaný Arctic N. Toto takmer stometrové plavidlo, zaregistrované v Libérii a schopné odolať akémukoľvek útoku, prestavali za obrovské peniaze na luxusnú výletnú loď s heliportom a garážami pre ferrari. Údajne bol určený na superelitné charterové plavby po Stredozemnom mori, čudné však bolo, že mal len jedného klienta – Christosa Nikolaidesa a jeho suitu pekných dievčat, pätolizačov, obchodných partnerov a telesných strážcov.

Celé leto sme loď sledovali cez satelit, a kým sme v Groznom a v Bukurešti chytali zradcov a priekupníkov drog, sledovali sme, ako sa ten nekonečný žúr premiestňuje zo Saint-Tropez na Capri, až sa napokon skončil vo zvyškoch sopky, ktorá tvorí prístav na ostrove Santorín.

A tam loď aj ostala. Nikolaides a jeho hostia sa každý deň presúvali z obrovskej, slnkom zaliatej paluby do tamojších reštaurácií a nočných klubov a večer sa zase vracali na loď.

Ja som medzitým o pol kontinentu ďalej čakal na rohu jednej ženevskej ulice, kým v kaviarni na vrchole útesu zdvihne telefón istý muž. Keď sa tak stalo, povedal som len štyri slová: „To si ty, Reno?“

„To je omyl,“ odvetil a položil. Jean Reno bol herec, ktorý hral nájomného vraha vo filme Léon, a šéf tímu, ktorý sedel v kaviarni, vedel, že to znamená smrť.

Kývol kolegyni, ktorá hneď zavolala ďalším trom agentom sediacim v iných kaviarňach plných turistov. Všetci piati sa stretli neďaleko krásneho baru a reštaurácie Rastoni, kde vyzerali ako partia bohatých rekreantov cestou na obed. Dve ženy, ktoré boli medzi nimi, boli predovšetkým vynikajúce strelkyne, a práve to bola, obávam sa, z mojej strany chyba.

Moji rekreanti vošli do reštaurácie krátko pred druhou, keď tam bolo ešte plno. Traja muži sa vybrali za upachteným vedúcim, aby im našiel stôl, a ženy prešli k baru, naoko si v zrkadle kontrolovali mejkap, no v skutočnosti si vrývali do pamäti, kde kto sedí.

Christos a jeho suita – traja albánski telesní strážcovia a zopár peknučkých pipiek, pred ktorými ho matka zrejme varovala – sedeli za stolom s výhľadom na prístav.

„Vybavené?“ spýtala sa jedna z našich žien kolegov slušnou taliančinou, no v skutočnosti to bol oznam. Muži prikývli.

Ženy otvorili tašky, odložili si do nich rúže a odopli puzdrá na fotoaparáty. Bleskovo z nich vytiahli poloautomatické pištole SIG P232 a otočili sa.

Christosovi strážcovia, svalnáči v rifliach True religion, v tričkách a vyzbrojení českými samopalmi, nemali proti skutočným profesionálkam najmenšiu šancu. Dvaja si dokonca nič nevšimli a prvé, čo začuli, bolo prašťanie kostí, keď im guľky preleteli lebkou a hrudným košom.

Tretí stihol vyskočiť, no vďaka tejto stratégii sa stal iba pohodlným terčom pre šéfa nášho tímu. Správal sa ako amatér. Agent ho trafil tromi výstrelmi, z ktorých dva si mohol ušetriť, pretože už prvá guľka mu takmer vyrazila srdce z tela.

Ako to už v takých situáciách býva, ľudia sa rozkričali, hoci im to nijako nepomohlo. Jedným z nich bol aj Christos, ktorý sa zjavne snažil prevziať velenie, s námahou vstal a siahol pod plátennú košeľu, kde mal za opaskom zastrčenú berettu.

Ako mnohí drsní chlapi, ktorí neprešli skutočným výcvikom, aj on si myslel, že je dobre pripravený, keď má odistenú pištoľ. V panike, ktorá ho zachvátila, keď sa odrazu ocitol v ostrej paľbe, vytiahol zbraň, priložil prst na spúšť – a strelil si do nohy. Zápasil s bolesťou a ponížením, a pritom sa obracal tvárou k útočníkom. Videl dve rozkročené ženy v strednom veku, ktoré – keby tam bola kapela – vyzerali, akoby sa chystali tancovať.

Namiesto toho začali doňho zo siedmich metrov strieľať, každá dve dávky. Väčšina Christosových životne dôležitých orgánov vrátane mozgu zlyhala, skôr ako padol na zem.

Všetci piati agenti potom pokropili guľkami zrkadlá, aby narobili čo najväčší rámus a chaos. Vydesení hostia utekali k dverám, akýsi japonský turista sa snažil všetko natočiť na mobil a odrazená guľka zasiahla jedno z Christosových dievčat do zadku. Ako mi neskôr povedala naša agentka, vzhľadom na to, ako bola tá pipka vymódená, keď ju naposledy takto bolel zadok, dostala zrejme dobre zaplatené.

K iným zraneniam nedošlo, čo bol nemalý úspech, pretože v reštaurácii bolo plno ľudí a priebeh akcie sa nikdy nedá presne predvídať.

Agenti schovali zbrane do vreciek, vybehli pomedzi jačiacich ľudí von a kričali, aby niekto zavolal políciu. Stretli sa na dohodnutom mieste, námestíčku vyloženom mačacími hlavami, a nasadli na štyri skútre Vespa, ktoré mohli používať iba miestni obyvatelia, no agenti si ich predtým zabezpečili za mastný bakšiš v tamojšej opravovni. Preleteli úzkymi uličkami a veliteľ privolal mobilom dva rýchločlny čakajúce v susednej zátoke.

O tri minúty sa dostali ku kabínkovej lanovke, ktorá ponúka iný a oveľa rýchlejší zostup než somáre. Vyše tristošesťdesiatmetrový výškový rozdiel prekoná za necelé dve minúty. Člny už boli v prístave. Keď do baru Rastoni dorazili prví policajti, náš tím sa už rútil v oblaku bielej vodnej spŕšky na jagavej modrej hladine k ďalšiemu ostrovu.

Grécki policajti s pobavením zistili, že Christosa, prvorodeného a najmilovanejšie syna Patrosa Nikolaidesa, zastrelili dve ženy v capri nohaviciach a so slnečnými okuliarmi Chanel. A práve v tom som urobil chybu – nie v tom, že som ho dal zabiť, ale v tom, že som tým poveril ženy. Vlastne som nad tým vôbec nerozmýšľal a jednoducho som na tú prácu poslal svojich najlepších ľudí, no ako sa stále a stále presviedčam, človek nakoniec doplatí práve na nespochybňované predpoklady.

V dedinách severného Grécka, kde o všetkom rozhodujú výhradne muži, sa skutočnosť, že niekto poveril vykonaním vraždy ženu, chápala horšie než samotná smrť. Bola to urážka. Pre starého Patrosa to bolo to isté, ako keby mu vrahovia povedali, že Christos je taká bezvýznamná nula, že si ani nezaslúži guľku od chlapa.

Možno by bol Patros, bezohľadný vládca rodiny a otec, tak či tak vyliezol zo svojej pevnosti, aby sa pomstil, no keď sa dozvedel, za akých okolností jeho syn zomrel, vzhľadom na svoju mužskú dôstojnosť a česť – hoci jeho minulosť svedčí o tom, že nič také nemal – bol naisto presvedčený, že nemá na výber.

Agentka sa mýlila, aj pokiaľ išlo o tú zranenú ženu, napriek oblečeniu to nebola šľapka, ale Christosova mladšia sestra. Ako som sa neskôr dozvedel, v Rastoni bola akoby zázrakom čistá a triezva. Kým ostatní hostia utekali k dverám, ona sa doplazila po rozbitom skle k bratovi a prosila ho, aby neumieral.

Keď si uvedomila, že mu niet pomoci, vzala telefón a zavolala jedinému ozajstnému mužovi vo svojom živote, hoci ich poznala neúrekom – otcovi. A tak sa o tom, čo v to popoludnie urobili moji ľudia, dozvedel Patros a jeho Albánci skôr ako ja.

Trčal som na rohu ulice neďaleko starého mesta ešte desať minút po telefonáte. Potom zazvonil telefón aj mne. Prišla mi esemeska s cenou Léona na dévedečkách od Amazonu. Znamenalo to, že Christos jej mŕtvy, náš tím je v bezpečí na člnoch a nikto ich neprenasleduje. Pozrel som sa na hodinky. Odvtedy, čo som telefonátom spustil celú akciu, ubehlo osemnásť minút.

Medzitým som telefonicky vydal rozkaz, aby niekoľko menších tímov vyrazilo za ďalšími šiestimi známymi komplicmi nepriateľa a zadržalo ich, a tak udalosti, ktoré sa začali pred niekoľkými rokmi na Červenom námestí, konečne speli k svojmu koncu. Mohol som si v duchu pogratulovať, dožičiť si tichý pocit triumfu, no ja vždy o sebe pochybujem – a obávam sa, že s tým nikdy neprestanem.

Keď som vzal do ruky kufrík – anonymný mladý obchodník vyšiel z tieňov a splynul s anonymným davom –, spomenul som si na britského filozofa a štátnika Edmunda Burka, ktorý povedal, že vojna je problematická v tom, že ničí práve to, za čo bojujete, teda spravodlivosť, slušnosť a ľudskosť, a pomyslel som si, koľkokrát som poprel najväčšie hodnoty svojej vlasti len preto, aby som ich ochránil.

Pohrúžený do myšlienok som vykročil na malý most klenúci sa nad riekou. Od okraja starého mesta po hotel, v ktorom som býval, je to osemsto krokov. Trvá to asi štyri minúty, z hľadiska dejín nič, a predsa v tom okamihu naše životy ležali v rukách niekoľkých šialencov.

13

Keď som vošiel dohotela du Rhône, bol ako vyľudnený. Nikde nikoho, ani vrátnici, ani recepčné, ani hostia. Najdesivejšie bolo to ticho. Zavolal som, akeď nikto neodpovedal, zamieril som dobaru naboku vstupnej haly.

Všetci zamestnanci stáli spolu shosťami predtelevíznou obrazovkou. VŽeneve bolo krátko predtreťou popoludní, vNew Yorku deväť ráno. Jedenásty september.

Prvé lietadlo práve narazilo dosevernej veže Svetového obchodného centra atelevízie opakovali ten výjav stále dookola. Niektorí komentátori špekulovali, že ide oteroristický útok proti Spojeným štátom, anatúto teóriu sjasotom zareagovalo niekoľko švajčiarskych idiotov pribare. Hovorili pofrancúzsky, no vďaka letám stráveným vParíži som vyrozumel, že chválili odvahu avynaliezavosť tých, ktorí niečo také dokázali.

Predstavil som si ľudí, ktorí sa unás vNew Yorku dívajú narovnaké zábery, vedia, že ich blízki sú vhoriacej budove, azúfalo sa modlia, aby sa im odtiaľ nejakým zázrakom podarilo dostať. Možno sú aj horšie výjavy než vpriamom prenose sledovať, ako umierajú členovia vašej rodiny, vtej chvíli som si však nanič také nevedel spomenúť.

Vovrecku som mal pištoľ – zkeramiky aumelej hmoty, aby ju nezachytili detektory kovov, aké boli napríklad vBucherovej kancelárii – abol som taký nazúrený, že by som ju najradšej použil.

Kým som premáhal hnev, lietadlo spoločnosti United Airlines let 175 zBostonu narazilo dojužnej veže. Všetci vbare zdesene zhíkli, dokonca aj tí idioti. Spomínam si, že potom tam zavládlo ticho, no možno to tak nebolo. Viem len toľko, že som mal príšerný pocit, akoby sa zrazili svety aakoby sa „Veľká republika“ vychýlila zosvojej osi.

Bol som sám, ďaleko oddomova, apremkol ma strach, že už nič nebude ako predtým; prvýkrát vdejinách neznámy nepriateľ spôsobil Spojeným štátom straty naživotoch naich vlastnom území. Anielen to, zničil symbol, ktorý vistom zmysle predstavoval celý národ, moderný, ambiciózny národ, ktorý mieri stále vyššie avyššie.

Nikto netušil, aké veľké škody tento útok napáchal, no život vbare sa roztrieštil nanesúvislé okamihy – vyzváňajúci telefón, ktorý nikto nedvíhal, cigara meniaca sa napopol, televízie zmietajúce sa medzi bezprostrednou minulosťou adesivou súčasnosťou. Ahostia stále mlčali. Možno aj tí idioti podobne ako ja rozmýšľali, či sa ešte niečo nestane. Kde sa to skončí? VBielom dome?

Vjadrovej elektrárni Three Mile Island?

Nechal som pištoľ vovrecku, pretisol som sa davom, čo sa medzitým zhromaždil zamnou, avyviezol som sa vprázdnom výťahu dosvojej izby. Pokúšal som sa dovolať doWashingtonu, najprv tradičnou linkou cezLondýn, potom cezsatelit Pine Gap, no všetky komunikačné systémy navýchodnom pobreží Spojených štátov sa podnáporom volajúcich zrútili.

Nakoniec som zavolal naretranslačnú stanicu Národného bezpečnostného úradu vPeru, zadal som prioritný kód Modrého jazdca aceznúdzovú satelitnú sieť som sa dovolal doDivízie. Keď som hovoril sriaditeľom, spojenie bolo také slabé alinka znela tak duto, ako keby sme sa rozprávali vzáchodovej mise. Požiadal som ho, či by neposlal pomňa lietadlo, aby som sa mohol vrátiť anejako pomôcť.

Odvetil, že pomôcť nijako nemôžem aokrem toho mu predchvíľou zNárodnej bezpečnostnej rady oznámili, že budú pozastavené všetky lety dokrajiny aj zkrajiny. Mám ostať tam, kde som, lebo nikto netuší, ako sa situácia vyvinie. Nie to ma však vyľakalo, ale panika vjeho hlase. Vraj už musí ísť, lebo celú budovu evakuujú rovnako ako Biely dom.

Položil som azapol som televízor. Každý, kto bol vten hrozný deň nažive, vie, čo sa dialo: ľudia pochytaní zaruky vyskakovali zbudovy zbohvie akej výšky, obe veže sa zrútili, dolný Manhattan vkúdoloch prachu pripomínal výjavy zapokalypsy. Ľudia vdomoch, kanceláriách aspravodajských centrách nacelom svete pozorovali obrazy, naktoré nezabudnú dosmrti. Záplava smútku.

Ahoci som to zistil až oveľa, oveľa neskôr, vdave ľudí sledujúcich, ako policajti ahasiči utekajú dobudovy, ktorá sa stala ich hrobom, bola aj jedna žena atá vtom chaose videla životnú príležitosť. Patrila medzi najinteligentnejších ľudí, akých som kedy stretol, ahoci som vživote prišiel dokontaktu sovšelijakými látkami, naozaj omámiť ma vždy dokázala iba inteligencia. Už len preto naňu nikdy nezabudnem. Hoci jej počínanie je zmorálneho hľadiska odsúdeniahodné, niet pochýb, že to, aby človek naplánoval dokonalú vraždu vovíre jedenásteho septembra apotom ju potakom dlhom čase uskutočnil vpodradnom hoteli zvanom Eastside Inn, si vyžaduje génia.

Kým kula svoje temné plány, ja som sa celý večer díval, ako ľudia vyskakujú zozasiahnutých budov. Až okolo desiatej večer ženevského času sa kríza začala zmierňovať. Prezident priletel doWashingtonu zbunkra naleteckej vojenskej základni Offutt vNebraske, požiar vPentagóne bol podkontrolu aotvárali sa prvé mosty naManhattan.

Dvíhal sa vietor zÁlp, ktorý privial vôňu dažďa. Dohotela to bola dlhá cesta auž by som mal vyraziť, no ani som sa nepohol.

„Opačný koniec potravinového reťazca nejestvuje,“ odvetil potichu. „Tomu verí iba Západ. BezBožej milosti každý len predniečím uteká.“