Start

Pavol Fabian

MUŽ, KTORÝ PADOL DO TRHLINY, ALE NIE NA HLAVU

Text © 2016 by Pavol Fabian

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

Poznámka: V preklade sú vedome použité niektoré prepisy pojmov, ktoré nie sú v súlade so slovenskými kodifikačnými príručkami,

no zodpovedajú správnejšiemu spôsobu ich prepisovania, aký dlhodobo zastáva Ústav orientalistiky SAV.

ISBN 978-80-551-5119-9

Za konzultáciu a pomoc autor ďakuje:

diplomatovi Milanovi Dubčekovi,

cestovateľovi Františkovi Kelemu (†),

neurológovi Stanislavovi Šutovskému,

diplomatovi Michalovi Horvátovi,

Walterovi Pablovi Diederichovi,

Jurajovi Dobránskemu, Viere Fáberovej,

Pavlovi Hledíkovi, Lucii Mikulovej

a manželke Marsé.

Všetky postavy vystupujúce pod svojimi menami, ktoré sú známe z histórie, sú postavy, ktoré sú známe z histórie. Všetky ostatné postavy sú vymyslené a akákoľvek podobnosť s postavami z reálneho života je úplne náhodná.

Prológ

Päť krokov, prestávka a lapanie po dychu a potom znovu, päť krokov a zase prestávka – to bol neúprosný stereotyp poslednej hodiny. Peter Luha sa pri každej pauze široko rozkročil, mačkami sa pevne zaklinil do svahu, predklonil sa a hruď oprel o horolezecký čakan. Žiarivé lúče popoludňajšieho himalájskeho slnka sa od snehu bolestivo odrážali do očí. Ich agresivitu vnímal aj napriek zraku chránenému zváračskými okuliarmi.

Nič lepšie nemal. Písal sa rok 1971 a šanca zohnať v Československu kvalitný horolezecký výstroj bola asi taká, ako kúpiť džínsy v obchodnom dome Dunaj. Sem-tam sa síce čosi podarilo zo Západu zohnať na čierno, ale vždy to hraničilo s možným obvinením z trestného činu špekulácie či nedovoleného podnikania.

Peter Luha v nie veľmi štýlovej, ale kvalitnej páperovej bunde, vyrobenej v ružomberskej Fatre, urobil ďalších päť krokov a opäť sa sklonil k svojmu čakanu. Pohľad mu pritom padol na nášivku na hrudi: Československá himalájska výprava – MAKALU 1971.

Predseda Ústredného výboru Československého zväzu telesnej výchovy a športu, ktorý výpravu musel schváliť, aby sa vôbec mohla konať, si dal podmienku, aby v logu expedície okrem hviezdy bol aj kosák a kladivo. Nikto z toho nebol nadšený, ale šikovné ružomberské šičky z nití vyčarili kladivo nápadne pripomínajúce horolezecký čakan a kosák zase skobu.

Presvedčiť telovýchovných a straníckych funkcionárov, aby dali súhlas na nákladnú a pritom riskantnú výpravu, nebolo jednoduché. Veď čo ak by sa im na vrchol nepodarilo vyliezť? Ako by sa socialistická telovýchova s takýmto neúspechom vyrovnala? Ako by ho zdôvodnila? Práve preto tvorila výpravu absolútna špička československých horolezcov, a to aj napriek tomu, že nie všetci mali najlepší kádrový profil.

Luha sa dlho obával, či sa do expedície dostane. Oddychujúc teraz na svahu nad južným vrcholom Makalu, spomínal na týždne neistoty, keď nevedel, či sa to podarí. Niežeby mal vedúci výpravy Ivan Kelfy niečo proti nemu, naopak mnohí tvrdili, že Luha je najtalentovanejším československým horolezcom, ale jeho chybou bolo, že na rozdiel od ostatných mal veľmi zlý pôvod.

Ivan Luha, Petrov otec, bol v šesťdesiatom ôsmom vedúcim vnútropolitickej redakcie v ústrednom straníckom denníku. Po vstupe sovietskych okupačných vojsk tento krok ostro odsúdil. Z budovy redakcie obsadenej vojakmi sa odobral do ilegality a v pivnici tajne cyklostyloval a potom rozširoval protiokupačné letáky. Euforické a odbojné obdobie však netrvalo dlho.

Keď Dubčeka zosadili z funkcie a Husák začal normalizáciu, ktorú nikto za normálnu nepovažoval, nastalo obdobie straníckych previerok a v nich neochvejní komunisti preverovali tých ochvejných. Zavolali na ne aj Ivana Luhu. Čerstvo dosadený a neochvejný šéfredaktor ústredného denníka, predtým zootechnik kdesi zo stredného Slovenska a absolvent dvojmesačného redaktorského rýchlokurzu, na úvod pohovoru Luhovi vyčítal sériu publikovaných rozhovorov so šéfom strany Alexandrom Dubčekom.

„Použili ste pri nich metódy bulvárnej tlače! Nerozpakovali ste sa uverejniť aj podrobnosti o jeho rodine. Dokonca v jednom rozhovore sa zjavila jeho fotografia v plavkách na kúpalisku!“ pohoršoval sa.

„Čo je na tom zlé? Chcel som ukázať, že je to človek z mäsa a kostí, ktorý konečne nešuchoce pri každom kroku zjazdovými uzneseniami!“ namietol Luha.

„Neprimerane ste ho popularizovali poklesnutými formami žurnalistiky a dobre viete, k čomu to viedlo!“ odbil jeho argument šéfredaktor.

Luha mlčal. Vedel, že nemá zmysel dohadovať sa s ním. Šéfredaktor a zároveň predseda previerkovej komisie však už bol naštartovaný a vypálil ďalšiu otázku: „Aký máte dnes, po tom, čo vyšli najavo zámery pravicových revizionistov, názor na augustovú bratskú pomoc armád Varšavskej zmluvy?“

„Môj názor sa dá vyjadriť siahodlhým traktátom, ale aj jedným slovom. O ktorú z verzií máte záujem?“

Šéfredaktor mal v ten deň prekádrovať ešte ďalších šesť „poblúdených“ žurnalistov: „O tú kratšiu.“

„V tom prípade na vyjadrenie môjho názoru stačí jedno slovo a vám, pán šéfredaktor, bude iste zrozumiteľné, pretože je to vlastne zootechnický terminus technicus.“

Šéfredaktor zmätene zdvihol zrak. Bez poznámky prešiel skutočnosť, že na oslovenie Luha použil slovo pán a nie súdruh. V tej chvíli ho trápilo čosi iné – v dvojmesačnom rýchlokurze im nikto nevysvetlil, čo je to terminus technicus.

„Skúste mi teda vysvetliť váš postoj k bratskej pomoci...“ povedal neisto.

„Je to svinstvo!“ zvolal Luha a pevne mu pozrel do očí.

Šéfredaktor razom pochopil, že Luha je protištátny živel, ktorý nemá v úmysle svoje činy oľutovať. Neposlušného novinára nevylúčili len zo strany, ale vyhodili ho aj z práce. A ako bonus sa postarali o to, aby ho neprijali ani v iných tlačovinách, vrátane občasníka Spolku priateľov žehu. Materiálne zábezpečenie Luhovej rodiny bolo ohrozené. Až po niekoľkých týždňoch mu jeden odvážny známy zaobstaral zamestnanie – stal sa z neho vŕtač studní.

Peter Luha, syn protištátneho živla, disponoval všetkými predpokladmi na to, aby mal kvalitne posraný život. Istou mierou si k tomu prispel aj sám – najprv sa mu na vysokú školu ísť nechcelo, pretože bol trochu vetroplach, a keď po šesťdesiatom ôsmom zmúdrel a prehodnotil dôležitosť diplomu, už ho súdruhovia prijať nechceli. Slušné zamestnanie si pre chýbajúci diplom, ale najmä pre zlý kádrový profil nevedel zohnať, i keď je otázne, či po ňom vôbec túžil. Lezenie bolo preňho všetkým, na ničom inom mu tak nezáležalo. Liezol na Pajštúne, v Súľove, na Kalamárke a najmä v Tatrách. Zopár jednotlivcom sa aj za komunistickej éry podarilo dostať do Álp, ale on to šťastie nemal. Jeho jedinými zahraničnými lezeckými skúsenosťami boli dve účasti na medzinárodnom horolezeckom tábore na Kaukaze. Bola to do značnej miery prepiata propagandistická akcia s mottom upevňovania mieru a spolupráce medzi národmi, ktorej sa okrem horolezcov z krajín socialistického tábora zúčastňovali občas aj lezci zo Západu – členovia ľavicových robotníckych športových organizácií. Družba sa tu programovo upevňovala každý večer najmä za pomoci lacnej vodky, ale napriek všetkému družbovaniu sa popritom dalo aj kvalitne si zaliezť v podmienkach päťtisícových veľhôr.

Peter teda nemal zamestnanie, na ktoré by mohli byť jeho rodičia hrdí. Chlácholil ich tvrdením, že v kariére postúpil poriadne vysoko. A mal pravdu – na živobytie si zarábal najčastejšie výškovými prácami.

Horšie však bolo, že keď sa v horolezeckých kruhoch začalo hovoriť o možnosti usporiadania prvej československej himalájskej výpravy, bolo viac než isté, že najtalentovanejší slovenský horolezec sa do nej z kádrových dôvodov sotva dostane. Nakoniec sa Peter vďaka odvahe vedúceho expedície členom výpravy stal. Ivan Kelfy príslušným straníckym orgánom trpezlivo vysvetľoval, že Luha má na lezenie talent od Boha (nebolo to od neho práve najtaktickejšie pri presviedčaní ateistických funkcionárov) a vlastnú účasť na expedícii podmienil možnosťou zobrať so sebou do Nepálu aj jeho. Chýr o Luhových lezeckých schopnostiach bol taký presvedčivý, že napokon komunisti s ťažkým srdcom jeho zaradenie do expedície posvätili – uvedomovali si, že práve on by mohol zaručiť jej úspech. A úspech potrebovali, aby mohli hlásať tie svoje heslá o prednostiach socialistického športu.

Keď sa Petrovi Luhovi trochu upokojil dych, opäť sa narovnal a vykročil na ďalšiu päťkrokovú etapu zasneženým vrcholovým hrebeňom. K štítu 8 475-metrového Makalu mu chýbalo posledných 50 metrov.

Do ambulancie vošla korpulentná päťdesiatnička s malým maltézskym pinčom na vôdzke.

„Dobrý deň, čo nás trápi?“ spýtala sa doktorka Luhová, hoci aj sama videla, že psík pokrivkáva.

„Hadžinko včera dostal chuť na soletky. Vyskočil na stoličku a chcel aj na stôl, lenže spadol. Odvtedy kríva.“

Majiteľka sa sklonila k štekajúcemu chumáču chlpov zviazaných ružovou mašľou a s námahou spôsobenou vlastnou obezitou zdvihla psa na vyšetrovací stôl. Zverolekárka začala opatrne prehmatávať postihnutú nohu. Maltézakovi sa to síce veľmi nepáčilo, ale nedával najavo, že by ho čosi bolelo.

„Myslím, že zlomené nemá nič. Problém bude v patelle – to je tá kostička v kolene, ktorej sa zvykne hovoriť aj jabĺčko. Ale pre istotu urobíme aj röntgen.“

Chovateľka nenamietala. Navštevovala túto ambulanciu už roky rokúce, chodila sem aj so svojím predchádzajúcim psom a s doktorkou Luhovou mala len tie najlepšie skúsenosti. Verila, že i teraz urobí všetko tak, ako treba.

O necelú polhodinu už veterinárka prikladala k negatoskopu dve röntgenové snímky, z ktorých sotva prestal odkvapkávať ustaľovač. Chvíľu ich za pomoci lupy skúmala, potom sa obrátila ku klientke. „Ako som povedala – zlomenina tam nie je. Je to len podvrtnutá patella. U malých psov sa to vyskytuje pomerne často,“ vysvetľovala, kým opatrným pohybom napravila psovi vybočenú kostičku.

„Pokiaľ sa to často neopakuje, postačí kostičku manuálne napraviť,“ povedala a zložila psa na zem. Maltézak sa rozbehol zdravým krokom, akoby mu nič nebolo. Na tvári majiteľky sa rozžiaril úsmev.

„Pre istotu Hadžinkovi dáme na tri dni tabletky proti zápalu. A, samozrejme, odpočinkový režim – teda žiadne lozenie na stôl za soletkami a podobne,“ inštruovala ju veterinárka.

„To nebude jednoduché! Hadži je veľmi živý. Stačí sa chvíľu nepozerať a už sa driape niekam, kde to má zakázané.“

Doktorka Luhová sa prísne pozrela na vrtkého psíka a zdvihnutým prstom mu pohrozila.

„Mimochodom, pani doktorka, keď už vravíte o tom, že sa Hadži nemá nikam štverať... Prepáčte, je to trochu od veci, ale... Peter Luha, ten z tej himalájskej expedície, čo o nej teraz toľko píšu v novinách, to je len zhoda mien?“

„To je môj syn!“ hrdo odpovedala zverolekárka, ale kto ju poznal lepšie, začul by v jej hlase aj nádych obavy.

„Naozaj?!“ prekvapene zvolala majiteľka psa. Doktorka Luhová mlčky prikývla.

„Dúfam, že sa mu podarí na ten kopec vyliezť. A najmä v poriadku zliezť,“ dodala klientka po chvíli.

„Ďakujem. Aj ja dúfam, že sa mu tam nič nestane,“ ustarane povedala žena v bielom plášti.

„Kto by to bol povedal, že je to váš syn. Pamätám si ho ako malého chlapca. Často tu býval s vami a sledoval vás pri práci, alebo dokonca pomáhal. A teraz je v Himalájach?! To tak rýchlo vyrástol? Bože, ako ten čas letí.“

„Veru letí,“ potvrdila zverolekárka, ktorá by bola bývala radšej, keby jej jediný syn pokračoval v jej šľapajach. Odkedy sa dal na lozenie po horách, takmer každú nedeľu tŕpla, či sa z víkendového výletu z Tatier vráti v poriadku.

Uplynula už takmer polhodina, odkedy Peter Luha vystúpil na vrchol. Krátko po ňom doliezol za ním aj Alino Horján. Luha sa s ním ťarbavo objal, nasnímali vrcholovú fotografiu, ale ďalšie sa už urobiť nepodarilo. Fotoaparát zamrzol. Lezci sa teda oddali pohľadom na okolité himalájske velikány, lenže Alino bol značne vyčerpaný. Nechcel sa na vrchole dlho zdržiavať, aby príliš nevytvrdol.

„Idem dole,“ oznámil Luhovi po chvíli.

„Hneď pôjdem za tebou, len si ešte vymením rukavice.“ Hľadanie rukavíc v batohu trvalo dlhšie, ako predpokladal. Medzitým vrchol Makalu zahalila sivá oblačnosť. Luha sa vydal po Alinových stopách, ale svojho partnera stratil z dohľadu. Cítil únavu, nemal však nijaké obavy. Hoci sa viditeľnosť zhoršila, bolo takmer bezvetrie. Stopa, ktorú vytvorili cestou nahor, ostala zachovaná a ako natiahnutá niť ho viedla do bezpečia.

Ovládol ho silný pocit zadosťučinenia. A nával šťastia. Vedel však, že takéto myšlienky musí odsunúť na neskoršie. Teraz je najdôležitejší bezpečný zostup. Aby prehlušil euforické nálady, sústredil myseľ na úvahy o tom, čo bude, keď sa vráti do Československa. Večne sa predsa živiť príležitostnými brigádami nemôže. Bude si musieť nájsť niečo serióznejšie. Ale čo? Jedno vedel isto – lezenia sa nevzdá.

Netrvalo dlho a z hmly, ktorá obklopovala všetko navôkol, sa vynoril stan štvrtého tábora. Vyčerpane došiel k nemu a rozopol zips, no Alino v ňom nebol. Len odkaz, že pokračoval do trojky. Trochu ho to prekvapilo, pretože sa tak nedohodli, ale do zotmenia zostávali ešte najmenej dve hodiny. Rozhodol sa, že aj on bude pokračovať ďalej. Zjedol kúsok čokolády a vydal sa na ďalší zostup.

Po polhodine sa začal zdvíhať vietor. Na rozohnanie hmly bol príliš slabý, ale zato dosť silný, aby zafúkal stopu. Čím ďalej bola menej zreteľná, až ju napokon definitívne stratil.

Znepokojilo ho to. Zastal. Párkrát zakričal Alinovo meno. Nijaká reakcia. Len sivá kulisa podfarbená fičaním vetra. Nevedel, čo ďalej. Hľadať správny smer zostupu v tomto mlieku, navyše bez istenia na lane, bolo riskantné. Má sa vrátiť späť do stanu štvrtého tábora, prečkať v ňom dozajtra a dúfať, že sa počasie zlepší?

Rozhodol sa, že vykoná okruh okolo svojej pozície s cieľom hľadať stopu. Namáhavo sa brodil v hlbokom snehu a pátral po šľapajach. Už sa zdalo, že plánovaný okruh dokončí, keď začul čudné puknutie. Okamžite si uvedomil, že je zle. Vzápätí sa snehový most pod ním prelomil a nasledoval pád do prázdna. To bolo posledné, čo si pamätal. Potom už len tma a ticho.

Stratený v Himalájach

 V jednom z dvoch stanov tretieho tábora sa Michal Sokolín práve tešil z toho, že po vyše hodine rozpúšťania snehu nad biednym plameňom plynového variča, podvýživeným nedostatkom kyslíka v ovzduší, mu začala voda vrieť. Vsypal do nej trochu čaju, keď sa ozval trhavý zvuk zamrznutého stanového zipsu. Dnu sa zvalil načisto vyčerpaný Alino. Padol vo chvíli, keď Michal držal v ruke ešus s vriacou vodou. Vyrazil mu ho z ruky. Sokolín zvrieskol a za výdatného kliania si obzeral obarené ruky. Prekvapení Sokolínovým krikom pribehli z druhého stanu, ak sa o pribehnutí v týchto výškach dá hovoriť, šerpa Ang Phúrbá a Ivan Konvala. Nazreli zvedavo dnu a vtedy si všetci uvedomili, že Alino sa vrátil sám.

„Kde je Peter?“ znepokojil sa Konvala.

„Neviem. Naposledy sme sa videli na vrchole,“ vyčerpaným hlasom oznámil Alino.

„Nešli ste dolu spolu?“

„Nie.“

Konvalovi sa to nepáčilo. Stany tretieho tábora obklopovali husté mraky. Biedne svetlo naznačovalo, že deň sa o chvíľu skončí a krajinu zahalí tma. Konvala si uvedomil, že je zle. Zapol si zips páperovej bundy, navliekol rukavice, vyšiel pred stan a pokynul Ang Phúrbovi, aby išiel s ním. Vydali sa po Alinovej stope. Dychčiac stúpali do svahu, podchvíľou sa zastavili a kričali Petrovo meno. Zanedlho však ich úsilie prikvačila tma. Chvíľu to skúšali ešte pri svetle čeloviek, ale potom pochopili, že dnes to už nemá zmysel. Vrátili sa do stanu a vysielačkou odoslali správu o situácii do základného tábora.

Luha sa prebral z bezvedomia s pocitom, že mu po tvári tečie niečo teplé a lepkavé. Oblizol sa. Bola to krv. Rukou si siahol na hlavu a zistil, že ju má rozbitú. Rozhliadol sa okolo seba a premkla ho hrôza. Vďaka kyslíkovej bombe, ktorú mal ešte stále v batohu, sa zaklinil na zúženom mieste trhliny. Pod ním sa škľabila rozďavená tlama ľadovcovej diery, z ktorej stúpal hrozivý chlad. Tri metre nad ním sa črtal otvor trhliny s kúskom tmavnúcej oblohy.

Uvedomil si, že má problém. A tiež to, že mu s ním nikto nepomôže. Svojho partnera nevidel, odkedy sa spolu fotografovali na vrchole, a nikto iný tu v tej chvíli nebol. Nemá zmysel vyčerpávať sa kričaním. Ešte šťastie, že na nohách si nechal mačky. Z batoha opatrne odopol najprv jeden, potom druhý čakan. Vedel, že stačí jediný neopatrný pohyb a zrúti sa do ďalšej ľadovej kaverny, odkiaľ už nebude návratu. Rázne zasekol čakan do ľadu a začal sa škriabať navrch. Trvalo mu takmer dvadsať minút, kým sa s vypätím všetkých síl vytiahol z trhliny. Vyčerpaný ostal ležať na jej okraji. Navôkol sa už rozhostila tma. Čakala ho strastiplná noc. Pomaly sa pozviechal a presunul sa na okraj ľadovca. Pri svetle čelovky si vykopal snehový záhrab a zaliezol doň. Tu aspoň nefúka, ale v žiadnom prípade nesmie zaspať, inak sa z neho stane síce zle vykŕmený, ale dokonale zmrazený brojler.

Vedúceho expedície správa z trojky nepotešila. Okamžite prikázal dvojici horolezcov nachádzajúcej sa v druhom tábore, aby sa aj napriek nočnej tme vydali do trojky. Na druhý deň mali pomôcť s hľadaním nezvestného horolezca.

Peter mal za sebou skľučujúcu noc. Bol zoslabnutý, triaslo ho od zimy a vyčerpania. Len s námahou udržiaval oči otvorené a napriek tomu si nebol istý, či si predsa len na chvíľu nezdriemol. Keď sa nad horizontom konečne ukázala žiarivá guľa vychádzajúceho slnka, potešilo ho to omnoho viac ako spoluobčanov v ďalekej domovine správa, že do obchodov sa po polroku vrátil nedostatkový toaletný papier.

Štvornožky vyliezol zo záhrabu, oprášil zo seba zmrznutý sneh a vystavil sa zubatým lúčom. Slnko bolo ešte slabé, ale cítil, že mu dodáva silu. Nočná oblačnosť sa našťastie vytratila, no stopa tiež. Nebol si istý, kade ďalej. Včerajšie večerné chodenie do kruhu pri hľadaní stopy ho zmiatlo.

Nemal sa o čo oprieť, nemal sa s kým poradiť. Bol v tejto výške sám. Keď ho slnko aspoň čiastočne rozohrialo, rozhodol sa, že bude zostupovať západným smerom. Logické posúdenie viditeľnej časti reliéfu kopca mu vravelo, že správna cesta by mala viesť tade.

Neviedla.

V treťom tábore sa po nočnom príchode horolezcov z dvojky nachádzalo šesť ľudí. Dvaja sa potrebovali dostať dole. Ivan Konvala po porade s vedúcim expedície požiadal Ang Phúrbu, aby Alina, u ktorého sa začal rozvíjať edematózny zápal pľúc, a obareného Sokolína sprevádzal pri zostupe. Sám, hoci trávil vo výške 6 700 metrov už štvrtý deň, sa pridal k dvojici, ktorá prišla z druhého tábora. Spoločne sa vydali hľadať nezvestného. Okolo poludnia sa však počasie opäť začalo zhoršovať. Pátrači len s námahou udržiavali rovnováhu v poryvoch vetra, ženúceho dolu svahom množstvo pichľavých kryštálikov ľadu.

Peter sa po polhodine zostupu západným smerom trochu upokojil. Hrebienok, ktorým schádzal, nebol príliš strmý, a dokiaľ zostupuje v jeho línii, nemali by ho ohrozovať ani trhliny. Cítil sa trochu lepšie – nočný, nie veľmi pohodlný odpočinok mu predsa len vrátil nejaké sily. Akurát to počasie sa už zase serie, staral sa.

Alino so Sokolínom a Ang Phúrbom dorazili do základného tábora takmer v tom istom čase, ako sa Konvalovi s dvomi partnermi podarilo prísť k polozafúkanému stanu štvrtého tábora.

V base campe panovala euforicko-stiesnená atmosféra. Vedúci expedície vyšiel dobyvateľovi himalájskej osemtisícovky v ústrety.

„Vitaj. Gratulujem!“ privítal vedúci Alina a objal ho.

„Vďaka,“ zamrmlal vyčerpaný horolezec a žiadostivo si to nasmeroval ku kamarátovi, ktorý mu okrem ruky podával aj šálku pariaceho sa čaju. Bol smädný ako ťava po opici.

„Musím napísať správu o našom úspechu a poslať ju po poslovi do Káthmándú. Papaláši sa potešia!“ zvolal vedúci a zmizol v stane, v ktorom bola nainštalovaná vysielačka. Skôr ako stihol sformulovať oslavnú ódu, zapraskalo v nej a zo štvrtého tábora sa ozval Konvala: „Tu štvorka, tu štvorka. Vo štvorke nikto nie je. Stan je zaviaty, nevyzerá to, že by tu Peťo dnes v noci prespal. Jeho stopy sme nenašli ani v okolí, ale to je pochopiteľné – dosť silno tu fučí.“

Nepriaznivá správa nadšenie vedúceho výpravy výrazným spôsobom zmenšila. Či sa budú papaláši tešiť, nie je zrazu až také isté, pomyslel si.

„Nijaké známky, že by Peťo dorazil do štvorky?“

„Nijaké.“

„Ako ste na tom so silami?“

„Nič moc.“

„Vládali by ste vyjsť ešte aspoň kúsok nad štvorku?“

„Fučí tu jak fras,“ zachrapčal Konvala z reproduktora a na chvíľu sa odmlčal. „Zhodnotíme situáciu a ozveme sa.“

Vysielačka stíchla. Vedúci sa začal nervózne prehrabovať v posledných predpovediach počasia. Z úvah ho vyrušilo nové škvrčanie vysielačky: „Tu štvorka, tu štvorka, počujeme sa?“

„Tu base camp, počujem vás. Tak čo, ako ste na tom?“

„Ako som hovoril, nie je to žiadna sláva. Mne omŕzajú nohy, chlapci sú na tom o čosi lepšie. Aká je predpoveď?“

„Zlá. Tlaková níž, večer a v noci snehová víchrica a ani zajtra to nemá byť lepšie. Ak by som vám mal niekoho poslať zdola na pomoc, tak mu to bude trvať najmenej dva dni, kým k vám dolezie. Navyše pri takejto predpovedi počasia... Nechcem riskovať. Čo vám mám povedať,“ odmlčal sa.

Vedúci horúčkovito premýšľal, Peťa Luhu naposledy pomocou ďalekohľadu na okamih zazrel niekde vo výške okolo 7 200 metrov. Odvtedy akoby sa po ňom zľahla zem. To, že neprespal v štvrtom tábore, nebolo dobré znamenie. Ak je ešte nažive, bude vo veľmi zlom stave. Ale ak bude nútiť chlapcov stúpať nad štvrtý tábor v ústrety blížiacej sa víchrici, môže ohroziť aj ich. Vedel, že odporučiť im môže, ale rozkázať nie. V konečnom dôsledku sa aj tak budú musieť rozhodnúť sami podľa svojich síl. S ťažkým hlasom stlačil vypínač mikrofónu: „Chlapi, dobre viete, čo to znamená, ak sa Peťo v štvorke nezjavil. Ak máte ešte sily preskúmať terén vyššie, skúste to.“

„Rozumel som. Vlado s Maťom to skúsia, ale ja sa musím vrátiť. Som omrznutý a začína sa mi krútiť hlava.“

„Rozumel som a akceptujem. Vysielam do dvojky troch chlapov, aby ti pomohli pri zostupe, prípadne aby pomohli Vladovi s Maťom, ak Peťa nájdu. Držte sa. Koniec.“

Vietor fičal čoraz mocnejšie. Luha si musel dávať pozor, aby ho nesfúklo do hlbočiny. Napriek tomu bol pokojný. Opäť trochu znížil výšku, takže sa mu dýchalo o čosi lepšie. Keď však dosiahol skalnú vežičku, ktorou bol hrebienok zakončený, ovládol ho pocit zúfalstva: Nie, to nebola cesta, ktorou stúpali nahor! Zablúdil! Rozhodol sa pre úplne zlý smer!

Za vežičkou sa hrebienok skončil. Ďalej sa strmela len takmer kolmá skalná stena, ťažko zleziteľná aj vo dvojici a v lepších poveternostných podmienkach. Zúfalo si čupol, aby poskytol vetru menšiu plochu na nárazy.

Čo teraz? Mám sa vrátiť? Koľko síl ma to bude stáť a na čo to bude dobré? Nájdem azda na druhý pokus správny smer?

Zmocňovalo sa ho zúfalstvo. Po prvý raz pocítil ozajstný strach. Dlho a zodpovedne skúmal pohľadom terén poniže vežičky. Uvedomoval si, že zhora stena vždy vyzerá o čosi nebezpečnejšie ako zdola a usiloval sa túto skutočnosť zarátať do svojich úvah. Napokon objavil úzky ľadový žľab, vedúci na malé plató v hĺbke. Tým by sa azda s trochou šťastiadalozliezť,uvažoval.Posilnilsasójovoutyčinkou,ktorú „zapil“ niekoľkými hrsťami snehu, a s pomocou dvoch zbraní nastúpil do žľabu.

Dvojica horolezcov pátrajúca po Luhovi vystúpila do výšky takmer 7 300 metrov, ale nezistila nič, čo by prispelo k objasneniu, kde sa Peter nachádza. S pribúdajúcim súmrakom sa rozhodli otočiť a zostúpiť do tretieho tábora. Odtiaľ sa spojili so základňou na úbočí hory.

„Tu trojka, tu trojka, voláme base camp,“ hlásil sa Maťo.

„Tu základňa, príjem.“

„Dostali sme sa do cirka 7 300, ale Peťa sme nevideli. Nijaké stopy. Nič. Nevyzerá to dobre.“

Vedúcemu sa to zle počúvalo. Do tejto chvíle mohol dúfať, ale Maťo jeho nádej jednou vetou zrušil.

„Veru, vyzerá to zle. Hovoril som s vedením japonskej výpravy. Majú nejakých ľudí na východnom hrebeni, ale ani oni Peťa nevideli,“ skľúčene ich informoval.

„Čo teraz?“ chcel vedieť Maťo.

„Ako ste na tom?“ odpovedal vedúci protiotázkou.

„No, vegetujeme. Prespíme v trojke a ráno uvidíme.“

„Dobre. Ráno o šiestej sa spojíme a dohodneme, čo ďalej.“

„Rozumiem. Končím.“

Blížil sa večer a Luha sa ešte stále trápil v žľabe. Ako drobný mravec, sotva postrehnuteľný v dlhočiznom kuloári, sa nachádzal ledva v jeho polovici. Sekať s hodinárskou opatrnosťou bezpečné stupy a chyty bola ukrutná drina. A navyše tá kurevská zima! Slnečné lúče sa uzavretému žľabu po celý deň vyhýbali. Luha bol premrznutý ako nepredané nanuky na konci letnej sezóny. Rukavice mal plné kryštálikov ľadu, ktoré mu do nich napadali pri sekaní. Cítil, ako mu omŕzajú končeky prstov. Strácal v nich istotu. Napriek tomu s odhodlanou zúrivosťou sekal čakanmi do ľadu a pomaly, pomaličky postupoval na predných hrotoch mačiek dolu. Pozorne počúval zvuk, ktorý čakany vydávali pri zaťatí, aby zistil, či sa dá na ne spoľahnúť alebo treba seknúť znova. Robil tak až do chvíle, kým celou svojou váhou nezaťažil čakan na štande, ktorý považoval za bezpečný.

Lenže nebol. Ostrý špic sa vylomil a z ľadu sa mu vyšmykli aj predné hroty ľavej mačky. Okamžite vedel, že je zle. Nestihol ani vykríknuť a už sa rútil dolu žľabom. Pri nekoordinovanom páde sa mu do ľavého stehna zapichol hrot čakana, zuby mačiek mu zranili pravé lýtko. Nevidel, kam padá, ale bol si istý, že je koniec. Pred očami sa mu v skrátenej dokumentaristickej verzii premietol celý život. Potom narazil do akéhosi skalného výbežku a bolestivo sa udrel. Na konci žľabu si to zopakoval, len omnoho bolestivejšie. Náraz mu vyrazil dych. Zrútil sa na snehové plató a tam sa pád konečne zastavil. Stratil vedomie.

Luha sa po páde dlho nehýbal. Prebral sa, až keď mu do krku dlhým mocným zobákom bolestivo ďobol čierny krkavec – najodvážnejší z kŕdľa, ktorý nad ním krúžil už hodnú chvíľu. Ohnal sa po ňom, ale to robiť nemal. V hrudníku ho pichlo, akoby mu tam niekto vrazil žeravú ihlu. Uvedomil si, že podobnú, len o čosi menšiu bolesť pociťuje aj pri každom nádychu. Opatrne sa pozviechal na všetky štyri a zotrel si z tváre nalepené kryštáliky ľadu. Na ruke mu zostala ľadová drvina sfarbená jeho vlastnou krvou.

Prekvapilo ho to. Nechápal, odkiaľ sa vzala. Spomienka na pád sa mu načisto vytratila z hlavy. Rovnako ako spomienka na čokoľvek, čo pádu predchádzalo, ale to si ešte v tejto chvíli do dôsledkov neuvedomoval. Jazykom si prešiel po pere. Bolela ho rovnako ako celé ústa. A vnútri mal niečo, čo tam byť nemalo. Vypľul to. Do snehu dopadla nechutná zrazenina krvi. A ešte čosi biele. Zaostril pohľad a zistil, že je to zub. A nebol jediný, ďalšie vylámané mal ešte stále v zmeravených ústach.

Rozhliadol sa okolo seba. Navôkol sa týčili strmé steny horského masívu. Ležal na hornom konci zvažujúceho sa snehového poľa a nechápal, čo tam robí. Ako som sa sem dostal? Prečo som tu? Chcem ísť domov. Do tepla! V hlave sa mu krútili dookola stále tie isté myšlienky.

Pokúsil sa postaviť, ale bodavá bolesť v hrudníku mu v tom zabránila. Začal sa štvornožky posúvať dolu svahom, ale pravá ruka ho neposlúchala. Nebolo to jednoduché. Bolelo ho celé telo. Najviac ľavá noha. Tú mal čudesne vykrivenú pod kolenom. Opäť sa pokúsil postaviť, ale keď ju zaťažil, zvrieskol od bolesti a zrútil sa na zem. Na chvíľu upadol opäť do bezvedomia. Keď sa prebral, otriasol sa a dal sa do pomalého plazenia. Bolelo ho úplne všetko, ale to nebolo to najhoršie – ani za svet si nevedel spomenúť, čo tu robí?

Ako som sa sem dostal? vírilo mu v hlave.

Členovia 1. československej himalájskej výpravy sa pokúšali Petra Luhu nájsť ešte ďalšie tri dni. Pomáhali im aj japonskí horolezci pokúšajúci sa o vrchol tej istej hory. Šanca, že nezvestný horolezec kdesi prežil, však bola takmer nulová. Na piaty deň od nešťastného Luhovho zmiznutia vedúci výpravy rozhodol, že zbalia tábor a vrátia sa do Káthmándú.

Posledný kúsok výživnej tyčinky, ktorý Petrovi zostal, zjedol včera. Viac ho cmúľal ako hrýzol, pretože zdevastovaný chrup bolel. Väčšmi ako hlad však pociťoval smäd. Usiloval sa zahnať ho jedením snehu, ale nepostačovalo to, nehovoriac o chýbajúcom pôžitku z pitia. Bolesť rozpukaných pier si otupoval prikladaním chladivého snehu, i keď vedel, že to nie je pre ich hojenie dobré.

Neustále sa snažil posúvať ďalej. Keď dosiahol koniec snehového poľa, nasledovala nepríjemná skalná pasáž. Prekonal ju len s vypätím všetkých síl. Nevedel, kade má ísť. Smer volil intuitívne a hlavne s cieľom zísť dole, pretože očakával, že v doline natrafí na ľudí.

Účastníci československej himalájskej výpravy opustili základný tábor. Po Alina, u ktorého sa rozvinul nebezpečný zápal pľúc, popáleného Sokolína a omrznutých Konvalu a Maťa priletel vrtuľník. Ostatní, spolu so šerpami a materiálom, sa dali na pochod do Tumlingtáru.

V zasadačke Ústredného výboru Československého zväzu telesnej výchovy a športu panovala pracovná atmosféra. Pod vedením predsedu Antonína Himla riešili práve prípad športovca Jana Kodeša. Český tenista vyhral už druhý raz po sebe grandslamový turnaj French Open v Rolland Garros.

„Co s tím uděláme?“ položil otázku Himl.

„Co tím myslíte, soudruhu předsedo?“ spýtal sa opatrne člen výboru a predseda tenisového zväzu v jednej osobe.

„Chci slyšet návrhy, jak oceníme jeho dvě grandslamová vítězství! Jde přece o veliký úspěch socialistického sportu,“ povedal Himl.

„Jak ho chceš, soudruhu předsedo, ještě ocenit? Vždyť přece znáš výši prémie pro vítěze French Open! Tolik dolarů jak on nevydělal nikdo jiný v Československu! Ten už oceněn byl!“

„No vždyť o to jde. Nemůže si všechny ty dolary nechat. Tenis ho naučila hrát naše socialistická tělovýchova! Náš stát do něj investoval, teď přišel čas, kdy by státu měl přinejmenším část financí vrátit. Nebo alespoň našemu svazu tělesné výchovy,“ povedal Himl a oči sa mu zaleskli chamtivosťou.

„Když mu ty prachy sebereme, ztratí motivaci a přestane vyhrávat. Nebo se stane ještě horší věc – jednoho dne zůstane venku a nevrátí se. Jak ho chcete ocenit, když mu seberete peníze, které vyhrál?“ namietol predseda tenisového zväzu.

„Místo peněz mu udělíme titul zasloužilý mistr sportu!“ povedal Himl a v duchu už rozdeľoval Kodešove peniaze jednotlivým športovým zväzom.

V tej chvíli vošla do zasadačky sekretárka, zamierila k predsedovi, čosi mu šepla do ucha a podala hárok papiera. Himl sa začítal do Kelfyho správy odoslanej po poslovi v deň, keď sa Alino vrátil z vrcholu do základného tábora. Na tvári sa mu zjavil spokojný výraz. Radostne oznámil prísediacim: „Naši kluci slovenští vylezli na Makalu!“

Potom však čítal ďalej a tvár sa mu zachmúrila: „Luha se nevrátil k výpravě... To jsem si mohl myslet. Zcela jistě emigroval. Kurva, já to vědel, že ho nemáme pouštět ven. Syn takového revizionisty! To nás pěkne pojebou na úvé.“

„Co řekneme novinám?“ spýtal sa šéf horolezeckého zväzu.

„Jen to, že vylezli. O Luhovi nic.“

Členovia 1. československej himalájskej výpravy po dvoch dňoch pochodu dorazili do Tumlingtáru, kde nastúpili do malého pätnásťmiestneho lietadla, ktoré ich dopravilo do Káthmándú. Po príchode do hlavného mesta sa ubytovali v hoteli Potala a nedočkavo vyrazili do ulíc štvrte Thamel, aby si konečne dopriali čosi chutnejšie ako expedičnú stravu. Kelfy zamieril na hlavnú poštu, odkiaľ zavolal na ústredný telovýchovný výbor do Prahy. Informoval ich, že sú už v Káthmándú, ale bez Luhu.

Rana okolo zlomenej holennej kosti sa Petrovi zapálila a začala zapáchať. Infekcia prenikla do tela. Lomcovala ním zimnica. Zlomená pravá ruka opúchala a naberala nepeknú modrozelenú farbu. Bodavá bolesť na hrudníku neprestávala, ale zvykol si na ňu. Najviac ho trápil smäd umocnený horúčkou. Kým sa plazil vo väčšej výške, darilo sa mu aspoň čiastočne dopĺňať tekutinu hltaním snehu. Teraz však už zostúpil do nižších polôh a snehu bolo čoraz menej. Naposledy močil pred dvomi dňami. Ústa mal také suché, že sa mu pery bolestivo lepili k sebe.

Cítil sa ochabnuto. Kvôli nesmiernej únave si neuvedomoval do dôsledkov svoje postavenie, nechápal, kde sa nachádza. Nebolo to však spôsobené len stratou pamäti. Z masívu Makalu zostúpil totiž do úplne inej doliny, než v ktorej sa nachádzal základný tábor. Okrem divokých jakov a kôz sem počas roka len málokto zavítal.

Studniari vo vatovaných pracovných kabátoch odstavili vrtnú súpravu a s obedovými balíčkami si sadli za stôl zhlobený z guľatiny a dosák. Pracovali na týždňovky, takže mali vypestované isté rituály. Ivan Luha hodil na stôl balíček z hnedého papiera, do ktorého mu dedinský mäsiar zabalil slaninu a vrecko so studenými gumenými rožkami. O čosi opatrnejšie k nim postavil fľašku piva.

Chlapi obsluhujúci vrtnú súpravu nemali ambíciu v robote sa strhať. Bola to zlá práca za zlé peniaze. Niektorí z nich tu boli vlastne za trest. Po straníckych previerkach museli nedobrovoľne opustiť svoje vysokoškolské, redaktorské, vedecké a iné intelekt vyžadujúce posty. Súdruhovia im však umožnili pracovať manuálne s cieľom zblížiť sa s robotníckou triedou.

Majster studniarskej partie si o roh maringotky šikovne otvoril pivovú fľašu a chystal sa napiť. Pohľad mu pritom padol smerom k dedine. Poľnou cestou sa k nim blížila čierna volga.

„Chlapi, máme návštevu,“ povedal a schoval fľašku za koleso maringotky.

„Papaláši!“ s hnusom nie nepodobným tomu, čo pociťoval po včerajšej pijatike, zabručal bývalý docent filozofickej fakulty.

Služobná limuzína so zablatenými kolesami zastala pri maringotke. Zo zadných dverí vystúpili dvaja chlapíci v sivých oblekoch, sympatickí ako telefonát z práce uprostred dovolenky.

„Ktorý z vás je Ivan Luha?“ spýtal sa jeden z nich.

Luha netušil, že tajomná návšteva sa bude týkať jeho, veď odkedy začal pracovať ako studniar, eštebáci mu dali pokoj.

„Ja som Luha.“

„Nastúpte do auta!“

„Prečo?“

„Potrebujeme sa s vami porozprávať.“

„Môžeme sa aj tu.“

„U nás sa porozprávame!“

Ten, ktorý vyzeral ako nadriadený, dal dôraz na prvé dve slová.

„Mám tu prácu,“ kývol Luha rukou smerom k vrtnej súprave, „ešte nie sme hotoví!“

„Práca počká! Pôjdete s nami!“ zvýšil hlas ráznejší z dvojice eštebákov a výhražne k nemu vykročil.

Bývalý redaktor pochopil, že nemá zmysel robiť prieky. Z pootvorených dverí čiernej volgy sa so studniarmi rozlúčil: „Možno sa vrátim...“