Start

Sebastián Jahič

Zapálili sme onen svet

Copyright © 2016 by Sebastián Jahič

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4719-2

I

„... Hoci polícia sprístupnila oblasť už pred hodinou a upratovacia čata odstránila všetky stopy nešťastia, Hodžovo námestie je stále plné zvedavcov a novinárov. Žurnalisti neodchádzajú napriek tomu, že väčšina z nich mala dnes priniesť reportáž z osláv Dňa Ústavy, ktoré prebiehajú či skôr mali prebiehať len o niekoľko ulíc ďalej. Z dôvodu tragických udalostí dnešného skorého rána sa napriek bohatému programu na oslavách zúčastnil len neveľký počet ľudí, a preto organizátori večerné vystúpenia zrušili. Prezident sa vyjadril, že tento zbytočne vyhasnutý život mladej ženy visí nad dnešným výročím ako hrozivý a nezmazateľný tieň, spochybňujúci všetko, čo má tento dátum pre občanov Slovenskej republiky znamenať. Po identite obete sa stále pátra.“

Sofia sedela sama v kupé vozňa ŽSR pamätajúceho si iný režim a pokúšala sa sústrediť na rozčítanú knihu. Ktosi neďaleko nej však na tablete sledoval aktuálne správy pri maximálnej hlasitosti, takže sa nevedela koncentrovať. Napriek tomu, že cestovala expresnou linkou z Košíc do Bratislavy, dvere na kupé boli rozbité a nedali sa zavrieť. Sofia nemala inú možnosť, než si zbaliť čítačku do pyramídkami vybíjanej kabelky a dnes si nechtiac už x-tý raz vypočuť správy o dievčati, čo nadránom spáchalo veľkolepú samovraždu.

„Celú udalosť zachytilo niekoľko priemyselných kamier z viacerých uhlov,“ pokračoval hlas známej moderátorky.

„Hoci všetky záznamy sú už v rukách vyšetrovateľov, dnes doobeda boli na internetový portál youtube.com umiestnené dve videá zachytávajúce celý priebeh upálenia. Kým videá administrátori portálu stiahli, dosiahlo každé z nich vyše sedemstotisíc vzhliadnutí. Aj týmto činom sa tragédia dostala do pozornosti svetových médií, ako sú BBC, CNN...“

Všetky sociálne siete boli plné tohto nezvyčajného prípadu. Bola to jedna z tých udalostí, ktoré otrasú celým národom, ktoré sa nemihnú v každodenných správach ako ďalšie banálne a dozajtra zabudnuté nešťastie, ale zaryjú sa hlboko do kolektívnej pamäti. Na hrôzostrašnú smrť sa sústredila celá mediálna pozornosť a to, čo zrána až tak horibilne nevyzeralo, novinári počas dňa nafúkli do gigantických rozmerov.

Toho dňa Sofiini rodičia odcestovali, paradoxne, práve pre otcovu prácu súvisiacu s oslavami Dňa Ústavy. Sofia plánovala stráviť celé poobedie prípravami na dnešný dlho očakávaný večer, ale to, čo sa odohralo v Bratislave, jej znova a znova odvracalo myšlienky od vytúženého stretnutia: aj preto, že mala namierené práve do hlavného mesta.

Hučiaci tablet sa na chvíľu odmlčal, ale skôr než svitla nádej na ticho, rozhulákal sa opäť, prinášajúc spravodajstvo o tejto záležitosti pekne od začiatku, ibaže od inej televízie a z úst inej moderátorky:

„Oslavy dnešného štátneho sviatku narušila šokujúca udalosť. V skorých ranných hodinách sa zatiaľ neznáma mladá žena pred prezidentským palácom poliala benzínom a zapálila sa. Privolaní pracovníci rýchlej lekárskej pomoci už iba konštatovali smrť. Motív samovraždy ostáva neznámy, no záznamy priemyselných kamier zverejnené na internete spochybňujú depresiu ako príčinu tohto hrozného činu. Mladá žena, oblečená v čiernom, totiž napriek zjavnému rozrušeniu vykonala uprostred ľudoprázdneho námestia zvláštny obrad s dýkou. Na záver si preťala žily na oboch rukách a poklonila sa smerom na západ. Až potom na seba vyliala...“

Pred rodičmi uviedla ako dôvod cesty do Bratislavy návštevu koncertu rôznych experimentálnych zoskupení. Skutočnou príčinou však bolo stretnutie s istým mladíkom, ktorý ju neodolateľne priťahoval napriek tomu, že na facebookovom profile nezverejnil ani jednu svoju fotografiu.

Posledné týždne boli pre ňu melancholické, leto strávila v pochmúrnej samote svojej izby. S priateľom sa rozišla po dlhoročnom vzťahu, pričom ten sa netajil tým, že posledné mesiace s ňou ostával iba preto, aby zvládla obdobie maturít a prijímacích skúšok na univerzitu. Sofia zanevrela na celý svet a po prerušení kontaktov so všetkými stredoškolskými kamarátkami to bol práve záhadný mladý muž, s ktorým sa virtuálne čoraz viac zbližovala. Poháňala ju vrodená zvedavosť. Mladík využil Sofiinu fascináciu a ukázal jej, aký hlboký a rozsiahly je v skutočnosti svet pre ňu blízkej morbídnej, žánrovo nezaraditeľnej hudby, dekadentných filozofov, bizarnej poézie a okultizmu.

Zápis na fakultu sa mal konať už o niekoľko dní – chcela študovať astrofyziku, mimochodom, na skúškach bola najlepšia – pričom dúfala, že sa jej podarí vzoprieť sa matke a ostať v Bratislave až do dňa zápisu. On odtiaľ síce tiež nebol, ale vraj by vedel zohnať nejaké ubytovanie.

Zhlboka zazívala a vyložila si nohy v ťažkých topánkach na sedačku pred sebou. Už kedysi prechádzala takouto cestou, ako si to sama spoetizovala, nadol, do temných hlbín duše, ešte na začiatku strednej školy. Zišla z nej, na veľké potešenie rodičov, práve vďaka vzťahu so „slušným“ chlapcom. K tomu ryšavému dievčaťu, ktoré poznala len ako blčiacu červenooranžovú fakľu z nekvalitného kamerového záznamu, cítila sympatiu, náklonnosť, dokonca každou hodinou akési rozširujúce sa, neviditeľné puto. Počúvala správy z vedľajšieho kupé a rozmýšľala, o čom by sa dočítala v tej „pri obeti nájdenej knihe, ktorá však bola z veľkej časti zničená plameňmi. Očití svedkovia tvrdia, že bola napísaná v neznámom jazyku a plná neznámych symbolov.“

* * *

Klub Monštrum je situovaný takmer ideálne – uprostred komplexu opustených fabrík a tovární. Zanedbané okolie skvele dotvára umiestnenie podniku takéhoto charakteru – s vchodom z bočnej uličky, do ktorej sa nedá dostať autom. V okolí klubu sa už flákajú skupinky návštevníkov, podávajú si fľaše s rôznymi destilátmi, z útrob budovy sa ozývajú nepravidelné, neidentifikovateľné zvuky, pravdepodobne zvuková skúška. Sofia zacítila závan marihuany. Snažila sa nepriťahovať pozornosť, ale ako osamotený votrelec na očividne uzavretej scéne, kde sa každý s každým pozná, sa jej to veľmi nedarilo.

Utiahla sa do rohu uličky a naťukala číslo, čo jej iba včera dal jej kontakt. Napäto očakávala, kedy prvýkrát začuje hlas svojej záhadnej známosti. Obsadzovací tón, linka bola mŕtva. Rozrušená navolila číslo ešte raz, ale opäť bolo nedostupné. Výborne, Sofia, pomyslela si, dotrepala si sa sem cez pol republiky za kýmsi, koho nepoznáš po mene a nevieš ani, ako vyzerá. Cítiš sa medzi týmito indivíduami trápne a vlak domov ide až ráno.

Ako tušila, klub sa nachádzal v podzemí uprostred siete úzkych, zatuchnutých chodieb popretkávaných labyrintom chladných rúr, prachu a pavučín. Jasné pokyny namaľované na stenách nasmerovali hostí, kam majú ísť. Postavila sa do radu pred vstupom do sály, a práve keď siahla do kabelky po peňaženku, ktosi jej nečakane položil ruku na plece. Striaslo ju.

„Presne tomu som sa chcel vyhnúť. Nechcel som ťa vystrašiť, tak som ťa radšej neoslovil,“ prihováral sa jej vysmiaty mladý muž.

Vystrúhala úsmev: „Havran?“

„Hej, tak ma volajú.“

* * *

Vzhľadom na nepopierateľne protikultúrny charakter akcie sa zdalo, že dnešnú tragédiu pred prezidentským palácom sem prišli osláviť všetci, ktorých nejakým spôsobom potešila. Nálada bola značne povznesená. Havran previedol Sofiu davom ľudí do jednej zo zadných miestností – neoficiálnej VIP zóny. Mal tam už obsadený stôl pre dvoch.

„Prepáč, že som nedvíhal mobil,“ povedal, keď sa dozvedel, že bol nedostupný. „Tu dolu, pod niekoľkými vrstvami betónu, nie je signál. Keďže tu nie je ani wifi, sme celkom odrezaní od civilizovaného sveta, ale to je presne to, čo miesto ako toto potrebuje.“

Prvé hudobné formácie už hrali, ale Havran Sofiu ubezpečil, že zmeškaním začiatku o nič neprišli. Kým sa vytratil, aby pre nich doniesol nápoje, Sofia sa započúvala do hluku a prapodivných zvukových vibrácií. Znelo to rovnako nekonkrétne ako zvonka: basové, stenami otriasajúce dunenie bez melódie a rytmu, príležitostne obohatené akýmsi dlho doznievajúcim hvizdom či vreskom nejakej éterickej bytosti.

„Odpusti to zdržanie,“ poprosil Havran po návrate, kladúc pred ňu aj pred seba pohár, „práve dorazili moji známi a musel som im podať ruku.“

„Zdá sa mi, že tu máš viacero kamošov,“ skonštatovala, „asi nie si až taký samotár, ako si ma presviedčal,“ dodala so smiechom.

„Nuž, možno až taký nie,“ usmial sa Havran, šmátrajúc po čomsi vo vreckách. „Koncerty ako tento sú stretnutia tých najzarytejších asociálov, a to nielen zo Slovenska. V tomto klube je momentálne najväčšia koncentrácia čímsi zaujímavých a výnimočných ľudí na meter štvorcový, akých by si so šťastím mohla stretnúť... nuž, v strednej Európe prinajmenšom. Pamätáš sa, ako som ti písal, že osamotení delikventi sa neskôr zvyknú spolčovať?“

„Áno, spomínam si na ten rozhovor. Bolo to prvýkrát, čo som vydržala s niekým četovať až do úsvitu. Nabúral si mi vtedy spací režim a dodnes sa neskonsolidoval.“

„To naozaj?“ pousmial sa. Z vrecka vylovil akési vrecúško s bielym práškom a časť obsahu si vysypal do nápoja. „Ak mi pamäť slúži, tak to je už viac než mesiac. Skôr to bude tak, že namiesto skonsolidovania spacieho režimu si prestúpila na režim nový a, vzhľadom na tvoje pravidelné ponocovanie do prvých ranných lúčov, aj značne bohémsky.“

Slamkou si miešal obsah nápoja. Sofia sa opýtala:

„Povedz, čím presne sú ľudia na tomto koncerte takí zaujímaví?“

„Nuž, to je u každého rôzne,“ zamyslel sa Havran. „Sú to spisovatelia, hudobníci, umelci... niektorí sú nihilisti, anarchisti, iní zas fašisti, je tu dokonca jeden chlap, ktorý je kresťanský mystik, teda aspoň to o sebe tvrdí.“

„Kresťan? Ako sem niekto taký môže vôbec prísť?“

„Tu to popravde nikto nerieši,“ povedal. „Toto je veľmi stará scéna. Vznikla ešte za socíku, niekedy v osemdesiatych rokoch... je dokonca staršia než ja. Vtedy sa na rôznych chatách a v opustených bytoch stretávali kadejaké eklektické skupiny samizdatových umelcov a iných neprispôsobivých, púšťali si hlukové nahrávky a tľapkali sa po pleci, gratulujúc si, ako sa im podarilo vymaniť z masovej paradigmy diktujúceho proletariátu. Je to akoby ešte vyšší stupeň subči antikultúry. Ako sa proti hlavnému prúdu stavajú trebárs skinhedi, pankáči či metalisti, tak toto mi pripadá ako ďalší stupeň vymedzenia sa. Podaj mi svoju kofolu, prosím ťa. Bez tohto zázraku tam nebude nič lepšie než kofeín.“

„To pijeme kofolu?“ Sofia mu podala pohár. „Dúfala som, že si pripijeme niečím, ehm, poriadnejším... myslela som si, že je to aspoň čierne pivo.“

„Neznášam čierne pivo,“ prehodil Havran. „Ale neboj sa, až ti to pripravím a po svojom, tak to bude dosť, ehm,“ zopakoval po nej, „poriadne.“

„To je nejaká droga, čo tam dávaš?“ spýtala sa, keď do jej kofoly vysypal zvyšok obsahu plastového vrecúška.

„Jasné,“ ožil, „je to cukor. Vraj to už poznáte aj na strednom Slovensku. Tu máš slamku, zamiešať si to už vieš, veď si tiež alchymistka.“

Bola ním nadšená. Pri drogách jej zdôrazňoval, že na ne treba ísť opatrne, ale aké skvelé zážitky môžu priniesť! Boli impulzom jeho filozofických úvah a umeleckých pokusov. Korením jeho života. Počas niekoľkomesačnej diaľkovej známosti si ho zafixovala ako individualistického intelektuála, sčítaného a zbehlého v rozličných obskúrnych témach. Kedysi písal famózne básne. Niektoré sa naučila naspamäť. Vlastné skúsenosti s drogami pred ním veľmi zveličila, aby nevyzerala trápne.

Medzi facebookových priateľov si ho zaradila už pred rokmi, počas svojej narcistickej fázy ako jednu z mnohých internetových entít s prevráteným pentagramom na profilovke, ktorým vtedy s tichým súhlasom dovolila masturbovať nad svojimi (na vtedy ešte pätnásťročné dievča) odvážnymi fotkami. Vyžívala sa v tom, ako jej sociálne siete umožňovali opantať si desiatky až stovky anonymných stalkerov okolo prsta len tým, že pred objektívom ukázala spod gotickej sukne kúsok stehna.

Havran ju oslovil tri dni po jej rozchode s frajerom. Okomentoval jeden starý príspevok a odporučil jej ďalšie knihy od Eliphasa Léviho, na ktoré sa ešte pred rokmi pýtala. Slovo dalo slovo a začali si pravidelne písať. Z prvých tém okolo jej návratu k okultizmu prešli k otázkam osobného života. Napriek tomu, že Havran vedel o Sofii dosť, o svojich záležitostiach sa vyjadroval vždy len všeobecne. Domnievala sa, že to v skutočnosti bude len vyhorený čudák s pupákmi posiatou tvárou a nadváhou, nesmelý a koktajúci luzer, ktorý si ušľachtilou virtuálnou identitou kompenzuje svoj mizerný život.

No Havran (tento zaužívaný pseudonym sa k nemu hodil ako uliaty a ani jej nenapadlo oslovovať ho inak) bol všetko, len nie ten odpudzujúci obraz, čo si o ňom skepticky vytvorila. Bol charizmatický, skvele sa vyjadroval, pozorný a pohotový, a tiež jej imponovalo, že je vysoký a štíhly. Vlasy do polovice chrbta boli nepochybne havranie, aj kožená bunda vyzerala v prítmí ako perie toho vtáka.

„Na čo si pripijeme?“ zdvihol pohár, keď Sofia prestala miešať svoju kofolu.

„Nuž... na túto scénu?“ zdvihla pohár aj ona.

„Výborne,“ potešil sa, „takže pripíjam na túto nesúrodú bandu čurákov bez talentu, desiacich sa dňa, keď stvoria niečo hodnotné. Na zdravie!“

* * *

Keď sa konečne stretnú dve takto dlho oddelené duše, určite si majú čo povedať a najmenej túžia po tom, aby ich niekto vyrušoval. Aj tak však na ich stôl dopadol tieň statnej postavy.

„My dvaja sa potrebujeme porozprávať,“ oznámil chlapík Havranovi a prisunul si stoličku.

„Nevidíš, že som práve uprostred niečoho?“ odbil ho Havran.

„Je naozaj zlaté, že máš novú spoločníčku,“ prisadol si drzo. „Počul si o tom dievčati, čo sa dnes ráno upálilo?“

„Áno,“ Havran už vedel, že sa dotieravca nezbaví, a ospravedlnil sa Sofii. „Počul som.“

„Práve ju identifikovali,“ oznámil chlap, pridávajúc dramatickú pauzu. „Ako Andreu K.“

Havran si ľahostajne zapálil cigaretu. „Áno, hneď ako mi o tom vraveli, vedel som, že to bude ona,“ utrúsil.

„Nevidel som tie videá ani som nič nečítal, ráno som sa to dozvedel na skúšobni. Opis sedel na ňu a na jej spôsob rozmýšľania,“ vydýchol výdatný kúdol dymu. „Vieš, Sokol, najblbšie na tom všetkom je, že ľudia to budú vnímať ako ohromnú tragédiu, ale to dievča si tým pomohlo a uľavilo sa jej.“

„Hej, tak to vnímaš?“ oponoval Sokol zamračene. „Ako liek na depresiu? Že si podreže žily a zapáli sa?“

„Nuž, áno,“ odvetil Havran pokojne, „presne tak.“

Tie slová Sokola očividne rozčúlili. „Pamätám sa, že ešte pred polrokom sa tak sebadeštrukčne netvárila,“ podotkol. „To, čo tam predviedla, než sa zapálila, to vyzeralo ako jeden z tvojich obradov. Nenatlačil si jej do hlavy kaleráby o tom, že keď to spraví, dosiahne jednotu so Satanom či s transkozmickým Chaosom, či čomu ste sa to chodili na Babiu horu klaňať...?“

„Ako som povedal, spravila to, lebo bola na dne,“ prerušil ho Havran. „Tým krátkym a podľa toho, čo som počul, dobabraným obradom to len zakamuflovala, aby zakryla svoje skutočné dôvody pred verejnosťou, mnou, ale hlavne pred sebou. Pravdou je, že mala depresiu, uponáhľala sa a takto to dopadlo.“

„Prečo mala depresiu?“

„Ty vieš prečo, poznal si ju dosť dobre. Obaja patríme medzi tých niekoľkých, ktorým sa aspoň trochu odhalila.“

Sokol sa oprel o opierku stoličky a krátko pozrel na zmätenú Sofiu, no vzápätí odvrátil pohľad.

„Vieš, že toto na nás časom pritiahne pozornosť, ak nie médií, tak polície určite?“ spýtal sa po chvíli.

„Jasné, že si to uvedomujem,“ odpovedal Havran, „a teším sa na to. Veď to sme predsa chceli, nie? Štipku poriadneho vzrušenia. Konečne si nebudeme umelo vytvárať dobrodružstvá vyvolávaním démonov v nedostupných jaskyniach a na opustených staveniskách, ale príde niečo rovno za nami.“

„Toto nie je smiešne!“

„Nuž potom nevieš, čo je sranda, lebo mne sa to zdá veľmi smiešne. Konečne niečo, čo sa zapíše veľkými písmenami do kroník československého okultizmu! Niečo takto veľké tu nebolo už od čias Universalie. A oni sú tiež trápni, lebo ich legenda stojí a padá na tom, že ich Hitler poslal do koncentráku. Vlastne, na Slovensku ešte nikdy nič takéto veľké nebolo a asi ani nebude,“ konštatoval Havran. „Je skvelé, že to spravila pred palácom a ešte v tento deň. Dosť ľudí tým nasrala. Páči sa mi, že zaútočila na ideu štátu, ktorý ešte stále má nejaké páky a úctu, keď sa z cirkvi stal len brešúci, nehryzúci pes. Kebyže to spraví doma, že sa predávkuje herákom alebo inak, všetci by to mali u riti. Nanajvýš jeden krátky stĺpček v lokálnych novinách. Takto sa to dostalo na internet... koľko vzhliadnutí to malo? Päťstotisíc?“

„Sedemsto,“ zapojila sa Sofia, chytajúc sa aspoň toho mála, v čom sa v rozhovore orientovala. „Vlastne to boli dve videá a každé z nich malo vyše sedemstotisíc pozretí.“ Bili sa v nej dve protichodné sily. Blízkosť nepochopiteľne brutálnej samovraždy dievčaťa, ktoré Havran aj Sokol poznali, sa zdala až nebezpečne prítomná. Z druhej strany ju však chlácholil Havranov pokoj, ba až žartovanie okolo celej veci. Ak on nemá strach, tak ani ona sa nemá čoho obávať. Nemôže predsa v tento dlho očakávaný večer vyzerať ako strachopud a tá samovrahyňa musela byť aj tak psychicky labilná.

Keďže na jej slová nik nenadviazal, napila sa kofoly. Prášok, čo tam Havran nasypal, bol výrazný a rozhodne nechutil ako cukor, skôr poriadne trpko. Pila ďalej.

„Dobre, dajme tomu, že by ten obrad vykonala tak, ako ho vykonať mala,“ načrtával Sokol hypotézu. „Kam by ju to dostalo? Zaujíma ma, čo malo byť cieľom tej jej... operácie.“

„Nuž, do hlavy som jej nevidel, tak neviem presne povedať, o čo jej išlo,“ odvrkol Havran. „Ako mi opísali obrad, asi o vcelku štandardné vzývanie metakozmickej Prázdnoty. Teda až na preťatie žíl, to tam zvyčajne nepatrí.“

„Ani verejné sebaupálenie tam zrejme bežne nerobíte, čo?“ podráždene sa opýtal Sokol. „No poďme, Havran, musíš vedieť, o čo jej išlo. Skús mi o tom niečo povedať.“

„Očividne sa chcela vymaniť z tohto života a katapultovať sa rovno do Ničoty,“ zhrnul Havran, „mať istotu úplného sebazničenia, nielen telesného, ale aj duchovného. Celkom splynúť s primordiálnou prázdnotou. Robia to aj niektorí radikálni chaosgnostici. To už je koniec – niet žiadneho ďalšieho zasvätenia, toto je cieľ celej púte. Finito. Game over.“

„Je to niečo podobné tomu, čo spravil Nödveidt?“ spýtal sa Sokol.

„Je tam nejaká analógia, určite. Nielen on, ale už to vraj spravilo viacero ľudí, akurát ich zásadou je nerobiť to verejne, lebo to považujú za spôsob, ako celkom zmiznúť zo sveta – posmrtnú slávu vnímajú ako prekážku k zabudnutiu. O nich by si sa dočítal nanajvýš toľko, že jedného dňa sa skrátka stratili, lebo, pokiaľ viem, skoncovali so životom na nedostupných miestach kdesi hlboko v škandinávskych lesoch.

Andrea však určite z hľadiska celkovej duchovnej prípravy nebola ani zďaleka na takéto niečo pripravená a nemohlo sa to skončiť inak ako neúspechom. Je zázrak, že vôbec našla silu na to, aby poliata benzínom škrtla zapaľovačom. Že sama nezašla na ceste dosť ďaleko je ešte odpustiteľné, keďže v iniciácii môže výnimočne dôjsť ku skokom. To, že posrala samotný obrad, je už prúser, ale niekedy cieľ dosiahne človek takto. Ale fakt, že samovraždu spáchala preto, lebo sa cítila mizerne, a spravila to verejne, aby tým všetkých potrestala – vrátane mňa –, tak to už vnímam ako neprekonateľnú prekážku.“ Havran podal Sokolovi balíček marlboriek a zapálil mu cigaretu. „Ty ma azda podozrievaš, že sa tam išla upáliť na môj príkaz?“

„Neuraz sa, ale máš dosť kontroverznú povesť,“ povedal Sokol úprimne. „Poznám ťa lepšie než ostatní a viem, že si porobil pekné hlúposti. Veď kopu z nich sme spravili spolu.“

Havran sa pousmial: „Neurazil si ma, Sokol, popravde, lichotíš mi.“

„No, presne, ako som tušil.“

Sofii začínalo byť akýmsi, pre ňu dosiaľ neopísateľným spôsobom, nevoľno. Dýchala zhlboka, zdalo sa jej, že všetko okolo nej sa spomaľuje.

„Nebudem vás ďalej otravovať,“ uzavrel Sokol, „ale my dvaja sa ešte musíme porozprávať o Adi a o tom, čo sa na námestí stalo.“

„Kedykoľvek len budeš chcieť,“ zaškeril sa Havran, dávajúc najavo, že tak skoro to nebude.

Hudba duniaca z vedľajšej haly akoby splynula do jednoliatej masy – dlhej, kontinuálnej vibrácie, ktorej charakter sa menil podľa Sofiinej momentálnej nálady. Dievča dráždil najzanedbateľnejší podnet. Zdalo sa mu, že osvetlenie v miestnosti mení farby od modrej cez bordovú až po tmavozelenú.

Keď sa Sokol pobral, Havran postrehol, že Sofia sa na stoličke myká a nie je vo svojej koži.

„Si v po... no doriti!“ skríkol. „To si nemala vypiť celé naraz!“

„Bola s-som smädná,“ prestávala si ovládať jazyk.

„Ak si bola smädná, kúpil by som ti pivo alebo čistú kofolu, alebo niečo,“ povedal Havran, „z tohto si si mala odchlipkávať niekoľko hodín!“

Vyzeral, že ho Sofiina nevoľnosť vystrašila, ale zároveň neúspešne skrýval pobavenie. Sofia nevedela určiť jeho výraz, lebo Havranova tvár pred jej očami menila tvary.

„Ale v-veď som mala kofolu pred s-sebou, tak som pila t-tú,“ bľabotala zmätene. „V-však sa o m-mňa neboj, ja si v-viem kúpiť ďalšiu aj s-sama.“

„Počuj, keď ti to o chvíľu zašľape naplno, už nebudeš schopná zmysluplnej konverzácie,“ poučil ju.

„A prečo b-by som n-nebola?“

„Pretože,“ nahol sa k Sofii a s úprimným úsmevom jej pripomenul: „tá kofola bola plná drog.“

Ticho.

„Č-čo?“

„Už kašli na to, Sofi,“ Havran si krátkym dúškom odpil len druhýkrát zo svojej kofoly. „Poď sa radšej pozrieť na tú kapelu, veď sme si za ňu predsa zaplatili,“ a už ju dvíhal, vedomý si toho, že najbližšiu hodinku-dve si s ňou určite nepohovorí.

* * *

Napočudovanie, udržanie rovnováhy ani jemná motorika neboli pre Sofiu v tomto stave problematické. Keď ju Havran aj s kabelkou ťahal cez klub, skôr jej robilo ťažkosti vnímať okolitú realitu: ledva si cítila telo, kroky robila automaticky v smere, ktorým ju viedol za ruku. Ľudí a predmety navôkol registrovala ako duchov, ako čosi prítomné len latentne. Bola dezorientovaná, zdalo sa jej, že prechádza nekonečnými chodbami, aj keď prešli iba cez dvojo dverí. Nad vodou ju držalo vedomie, že jej spoločník je vedľa nej.

Celá táto cesta bola pre ňu jedným veľkým dobrodružstvom, každý drobný predmet, každá tvár, každé svetielko bolo pre ňu zdrojom nespočetných podnetov, a to len tých pozitívnych. Doteraz nemala veľa skúseností s alkoholom a raz si dala jointa, z ktorého jej nič nebolo. Havrana tešil jej neprítomný úsmev: pri nárazovom spotrebovaní množstva, aké sa jej podarilo do seba dostať, nebol bad trip žiadna rarita.

Pred nimi sa otvoril šíry priestor bývalej továrenskej haly, jej vnímaním roztiahnutý až do rozmerov obrovskej rytierskej siene. Priamo v hale bola hudba mnohonásobne hlasnejšia a výraznejšia. Hlboké basy nemajúce ďaleko od infrazvuku duneli v jej ušných kanálikoch a telesných dutinách, dokonca mala pocit, akoby mala lebku naplnenú hudbou. Pre otupenosť spôsobenú drogou to však nebolo nepríjemné, naopak, bola detinsky očarená anatómiou vlastných sluchových orgánov, ktoré si až doteraz vôbec neuvedomovala. Potom ju Havran zatiahol do davu.

Hala bola až po okraj naplnená hustou, umelou parou a bolo ťažké vidieť cez ňu na viac než na pár krokov. Dav bol riedky, nebol problém pretlačiť sa dopredu, aj keď jej sa to zdalo ako cesta bez konca. Každú postavu, okolo ktorej prechádzali, vnímala ako prastarý nehybný čierny stĺp stojaci tam od pradávnych čias, ako keď ešte malá snívala v prítomnosti vysokých hôr obklopujúcich jej rodný dom, že sú to dobrácki skamenení obri, ktorí sa jedného dňa prebudia.

Nevedela, ako veľmi je mimo, a bola teda poriadne mimo. Dosiaľ bola vždy viac-menej poslušným, rozmaznávaným dievčatkom, puberta jej prebehla pred očami bez jediného zakopnutia. I vo veciach duchovnej vzbury bola len veľkou teoretičkou, kým Havran bol jej veľkým učiteľom. Bol sťa duch z iného sveta, ktorý sa náhle zhmotnil. Cítila sa, akoby ju vtiahol do sna. Stála s Havranom takmer v prvom rade a s búšiacim srdcom si uvedomila, že ho stále drží za ruku.

Opatrne k nemu otočila tvár. Hľadel kamsi pred seba, na pódium, kam ona, o hlavu nižšia, nedovidela. Nebol však až taký sústredený, okamžite zaznamenal, že ho Sofia pozoruje. Zasmial sa.

„Dobre to tebou mláti!“ nahol sa a zakričal jej v tom hluku do ucha.

Zachichúňala sa.

„Poď sem, uvidíš viac!“ postavil ju na svoje miesto. Výhľad bol skutočne lepší a značne impozantný. Pódium bolo plné svetla, pričom rozpoznala akýsi starý film na plátne za ním. Umelá para časť videoprojekciou premietaného svetla pohlcovala, a preto film nadobúdal dojem falošnej trojrozmernosti, nadúvajúcej sa, potom sa spľasujúcej, trhajúcej a opäť sa spájajúcej podľa toho, ako sa prevaľovali lenivé, sladko voňajúce mraky.

Na pódiu stál neurčitý počet postáv zahalených v čiernych plášťoch s kapucňami sťa zhromaždenie statických tieňov. Póza, o tom nebolo pochýb, ale zato dojem bol efektný. Ich nástrojmi boli len počítače a klávesy. Sofii sa zdalo, že pomedzi to jednotvárne basové blato, prerušované nekonkrétnymi vzruchmi a rytmami, počula aj utopené, skreslené chóry.

Opäť sa zamerala na neprehliadnuteľný film. Išlo o starú, navyše spomalenú čiernobielu snímku. Zdala sa jej povedomá. Kombinácia hudby, filmu a jej zmeneného stavu vedomia bola pohlcujúca. Premietané dielo muselo byť zostrihané z viacerých pások, medzi ktorými spoznala starý nemecký Metropolis, a to práve scény zobrazujúce tanec babylonskej neviestky. Spomalený a pretrhaný umelou hmlou vyzeral ako výjav zo sna, dokonca sťa skutočný tanec neviestky zhmotňujúcej sa v pare nad hlavami divákov. Vo vzduchu viselo čosi posvätné.

Havran ju medzitým pustil s tým, že zanedlho bude naspäť. Do stojatej hudby – rytmus už celkom utíchol – sa pridával akýsi šepot, prechádzajúci do hlbokého, akoby mníšskeho spevu. Atmosféra omše ešte väčšmi hustla a zvučný hlas, derúci sa ponad basový hluk, a predsa s ním čudesným spôsobom harmonizujúci, spieval v nezrozumiteľnom jazyku nejasné ódy a chválospevy na neznáme božstvá.

Všimla si novú postavu stojacu na pódiu, muža v čiernom, nebol zaodetý ako mních, ale tiež v kapucni a s rozpustenými vlasmi. Bol to on, kto spieval tie čudesné piesne, náhle prerušované a prechádzajúce do výkrikov a zvriesknutí, ktoré však nijako nevybočovali zo stanoveného hudobného konceptu, naopak, v mnohých ozvenách a efektných návratoch robili vystúpenie ešte hrozivejším. Ak toto bola omša, tak celkom protikladná tej zaužívanej, kresťanskej. Tých niekoľko ráz, čo z nejakého spoločenského dôvodu bola v kostole, nikdy necítila nič podobné tomu, čo teraz.

Postrehla, že novoprišelec na pódiu je jej povedomý, a až po chvíli si uvedomila, že je to Havran. Musel sa vopred dohodnúť s vystupujúcimi, že v istom momente sa k nim pripojí.

Tá hudba ju vťahovala ako veľký vír, ako všepohlcujúca diera na dne oceánu a dala sa ňou unášať. Účinok drogy dosiahol svoj vrchol asi práve teraz: zástup ľudí pred ňou sa začal rozplývať, neviestka tancujúca nad Sofiinou hlavou bola skutočná. Obrysy ľudí pred ňou prechádzali jeden cez druhého – v protiklade so zhmotneným obrazom filmu sa títo dematerializovali.

Aby spoznala reálnosť svojich vízií, spravila krok vpred, na miesto, kde videla stáť siluetu muža. Celkom podľa očakávania ním prešla a nechala ho za sebou. V tejto novej, jemnohmotnej realite sa cítila veľmi príjemne a sebaisto. Spravia ďalší krok, prechádzajúc dopredu cez ďalší tieň človeka. Pódium už od nej nebolo ďaleko. Len dva kroky a bude rovno pred ním, ba dokonca cítila, ako stúpa nahor na úroveň pódia. Už len chvíľu a bude tam hore, splynie v mileneckom zovretí s bedákajúcim kňazom...

Ďalší krok ju však vytrhol z týchto predstáv. Musela naraziť do kohosi celkom hmotného a mohutného. V tej otupenosti nestihla včas reagovať, nohy sa jej poplietli a spadla, udierajúc si hlavu o čosi ostré, zrejme o hranu pódia. Lahodnú a harmonickú víziu nahradil krvavočervený obraz spleti topánok.

* * *

„Si v poriadku?“ prebrali ju z otrasu Havranove slová. Držala sa za ranu na čele, k nosu jej stekal úzky pramienok krvi. „Ukáž,“ Havran jej starostlivo utieral krv papierovou vreckovku.

Domnievala sa, že ju kamsi preniesli, lenže táto hala preplnená ostrými svetlami bola stále tá istá koncertná sieň. Hlasná hudba už nehrala, neprirodzené ticho prerušovali tlmené rozhovory a Brigitte Helmová už netancovala nad ich hlavami.

Sofia sedela na jednej zo stoličiek na okraji haly, umelá hmla sa ešte trhala, takže nemohla byť mimo dlhšie než niekoľko minút. Aj to málo však stačilo na to, aby sa posvätná atmosféra celkom vytratila a ona si naplno uvedomila vplyv drogy a odtrhnutie od reality triezvych ľudí. Eufóriu vystriedali zmätenosť a paranoja.

Spomínala si na svoj pád. Bála sa, že koncert kvôli nej pozastavili, čo by bola teda poriadna hanba a trapas. Nikto jej však nevenoval pozornosť – všetci neisto pokukovali smerom k východu, v hale vládla nervozita, nie každý ju zvládal.

„Môžeš chodiť?“ opýtal sa Havran, ale nerozumela mu, ani keď otázku zopakoval. Postavil ju teda na nohy. Mal naponáhlo. Neviedol ju smerom k východu z haly, ale k pódiu. Pomedzi obrysy okolo mihajúcich sa ľudí zbadala zjavný dôvod – mužov v uniformách.

„Chytro... Vylez na pódium!“ prikázal jej, ale nakoniec jej musel pomôcť. Tam nervózne prestupovali už demaskovaní hudobníci, neskrývajúci rozčarovanie nad tým, že im razia prerušila koncert. Kým muzikantov štvalo iba pokazené vystúpenie, viacero rozrušených indivíduí sa pokúšalo dostať na záchod, nepochybne preto, aby spláchlo niečo z obsahu svojich vreciek.

„Havran, ja...“

„Nič sa neboj, dostaneme sa odtiaľto,“ vyťahoval ju hore na pódium.

„Ak chcete ísť do backstageu, tak to si vyhoďte z hlavy,“ povedal im hudobník stojaci za syntetizátorom.

„Majiteľ zakázal tadiaľ unikať, kebyže sa stane niečo takéto, aby fízli nezistili, že tam je...“

„Nikto nič nezistí,“ odbil ho Havran a kopol do škatuľky na zemi, topánkou ju zapol a vzápätí sa spustilo chrlenie mračien umelej pary.

„Ejha, čo sa deje?“ spýtal sa hudobník. „Máš so sebou niečo, čo by nemali nájsť?“

„Nie,“ uškrnul sa Havran, „už to máme v sebe a dačo som vylial na podlahu.“

„Tak teraz vám nič nemôžu...“ konštatoval hudobník, ale tým Havrana od úteku neodradil.

„Nechcem, aby ma... nás našli,“ odpovedal, zastanúc si k dverám za pódiom. Sofia sa ním dávala pasívne viesť, vedomá si svojho do očí bijúceho stavu a toho, že Havran je jediný, kto ju môže dostať von.

„Ty musíš byť mimo, ak chceš ujsť aj s ňou.“

„Asi teda som.“

Nový kúdol pary už zahaľoval takmer celé pódium. Ešte chvíľu...

„Povedal som vám, aby ste to vypli!“ zakričal ktosi cez halu, nepochybne policajt.

„Teraz!“ potiahol Havran Sofiu a vykopol dvere.

* * *

V zákulisí bol tajný východ vedúci von z klubu do zvyšku nevyužitého továrenského komplexu. Havran sa v neosvetlených chodbách orientoval len podľa hmatu, ľavou rukou sa pridržiaval rúry ťahajúcej sa popri stene a pravou vliekol sfetovanú spoločníčku. Niekoľkokrát prudko zabočili, kým náhle zastal uprostred tmy. Nemohli to vedieť naisto, ale zdalo sa im, že ich prenasledujú. Temnota pred Sofiinými očami sa trhala, začínala mať halucinácie, pred očami sa jej zjavilo slabé modré svetlo.

„Podaj mi mobil,“ prikázal jej Havran, keď svetlo zrazu zhaslo, „môj sotva svieti.“

Siahla do kabelky, ale mobil jej spadol na zem. Havran sa inštinktívne vrhol za zvukom. Podlahu pokrývali črepiny dávno rozbitých fliaš alkoholu. Porezal sa, ale zakrátko v miestnosti zasvietilo ostré svetlo posledného vychyteného iPhonu. Chcel z neho zotrieť krv, no akurát ju rozmazal po celom displeji. Nestrácal čas, posvietil okolo seba a zvolil inú trasu úteku.

Opustené podzemie dokonale poznal. Snažil sa viesť ich cestou s najväčším počtom križovatiek, kde by sa mohli prenasledovateľov striasť. Napokon túto taktiku zanechal, lebo hrozilo, že sa zapletie do vlastnej siete a stratia sa tiež.

„Konečne, schodisko,“ vydýchol si a zastal.

„Čo ter...“

„Ticho!“ priložil Sofii na pery prst.

Pozorne počúvali. V diaľke sa ozval nejasný zvuk.

„Idú za nami,“ oznámil, „chytro, po schodoch!“

Vybehli o poschodie vyššie a preleteli cez rozmlátené dvere. Sofii sa zdalo, že Havran sa orientuje podľa grafitov na stenách.

Dostali sa na chodbu na prízemí, lemovanú zamrežovanými oknami po ľavej strane. Zvonka dopadajúce svetlo mesiaca im naznačovalo cestu.

„Tu to pôjde,“ ohlásil pri jednom okne s vytrhnutými mrežami. Lakťom v rukáve koženej bundy vyrazil zvyšky črepín po vybitej tabuľke. „Ty prvá!“

Pošmykla sa, ale jej pád stmil malý ker predierajúci sa cez dopukaný betón. Havran jej pomohol na nohy. V diaľke medzi továrňami počuli zvuky tanečnej hudby a hlasy opilcov. Tieto opustené budovy poskytovali mnohé lacné priestory pre rozličné pochybné podniky.

„Pôjdeme tam,“ zavelil Havran, „je to tuctová diskotéka, ale načas sa tam skryjeme.“

* * *