Start

Ben H. Winters

KONIEC SA BLÍŽI

Copyright © 2013 by Ben H. Winters

Translation © 2016 by Jana Seichertová

Designed by Doogie Horner

Jacket photographs: (diner scene) © Jonathan Pushnik,

(rioting crowd) © Nameer Galal/Demotix/Corbis

Jacket model: Thom Gallen

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Countdown City (Quirk Books, Philadelphia 2013) preložila Jana Seichertová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 910. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4533-4

Túto knihu venujem Adele a Shermanovi Wintersovcom

(43)

a

Alme a Irwinovi Hymanovcom

(44)

„Nahui Olin nebolo prvé slnko. Podľa Aztékov a ich susedov pred ním existovali štyri slnká.

Každé z nich vládlo svetu, ktorý bol neskôr zničený pri vesmírnej katastrofe. Tieto katastrofy vždy neviedli k masovému vyhynutiu, niekedy spôsobili len zmenu, napríklad ľudí na zvieratá.“

Meteory a kométy v starovekom Mexiku

(Ulrich Kohler v zvláštnej správe Americkej geologickej spoločnosti č. 356: Katastrofické udalosti a masové vyhynutie)

* * *

„Navždy už neznamená navždy. Povedal som ,navždy‘, no zdá sa, že tu už dlho nebudem.“

ELVIS COSTELLO: Riot Act

PRVÁ ČASŤ

Muž, čo myslí na ženu

Streda 18. júla

Rektascenzia 20 08 05,1

Deklinácia –59 27 39

Elongácia 141,5

Delta 0,873 AU

1

„Ale on mi to sľúbil,“ zopakovala Martha Milanová. V svetlých očiach sa jej blýskalo a líca jej očerveneli od úzkosti. Vyzerala utrápená, zmätená a zúfalá. „Sľúbili sme si to navzájom asi milión ráz.“

„Chápem,“ odvetil som.

Zo škatule na kuchynskom stole som vybral vreckovku. Martha ju odo mňa prijala, chabo sa usmiala a vysmrkala sa do nej. „Prepáč,“ ospravedlnila sa a znovu zatrúbila. Keď sa trochu pozbierala, vystrela chrbát a zhlboka sa nadýchla. „Ale si policajt, Henry.“

„Bol som.“

„Správne, už ním nie si. No nemohol by si...“ Nedokončila vetu, ale ani nemusela. Jej otázku som pochopil. Vznášala sa medzi nami a pomaly sa otáčala: Nemohol by si aj tak niečo urobiť? Pravdaže, zomieral som túžbou pomôcť jej, no úprimne som pochyboval, že sa dá niečo urobiť. Bolo pre mňa ťažké, ba až nemožné nájsť správne slová. Poslednú hodinu som tam len sedel, počúval a zapisoval si informácie do tenkého modrého zošita, aký študenti používajú pri písomných skúškach. Marthin nezvestný manžel sa volal Brett Cavatone. Mal tridsaťtri rokov a naposledy ho videli v reštaurácii Rocky’s Rock’n’ Bowl na Old Loudon Road neďaleko Steeplegate Mall. Martha mi vysvetlila, že bowlingová herňa s pizzeriou, ktorú navštevovali najmä rodiny s deťmi, patrí jej otcovi. Napriek všetkému zostala otvorená, aj keď s podstatne obmedzenou ponukou jedál. Brett, pravá ruka Marthinho otca, tam pracoval dva roky. Včera ráno o 8.45 odišiel niečo vybaviť a už sa nevrátil.

Znovu som si prečítal skromné poznámky v Marthinej čistej slnečnej kuchyni. Celý čas znepokojene mlčala. Oficiálne sa volala Martha Cavatonová, no pre mňa vždy zostane Marthou Milanovou, pätnásťročnou dievčinou, ktorá strážila mňa aj moju sestru Nico po návrate zo školy päť dní v týždni, kým sa naša mama nevrátila domov, nepodala jej obálku s desiatimi dolármi a nespýtala sa jej na rodičov. Bolo zvláštne vidieť ju dospelú, aj keď rozrušenú osobnou tragédiou, lebo ju opustil manžel. Ona si však určite pripadala ešte čudnejšie, že sa obracia práve na mňa. Naposledy ma videla ako dvanásťročného chlapca. Opäť sa vysmrkala do vreckovky a placho sa na mňa usmiala. Martha Milanová s preplneným fialovým batohom JanSport, v tričku s nápisom Pearl Jam, s tmavoružovou žuvačkou a so škoricovým leskom na pery.

Teraz však nebola namaľovaná, hnedé vlasy mala strapaté, viečka červené od plaču a nervózne si obhrýzala necht na palci.

„Nechutné, však?“ spýtala sa, keď zachytila môj pohľad.

„Od apríla ešte aj fajčím ako Turek. Brett mi nikdy nič nepovedal, aj keď ho to určite odpudzovalo. Mám hlúpy pocit, že keby som s tým teraz prestala, vrátil by sa domov. Prepáč, Henry...“ Zrazu vstala. „Nedáš si čaj alebo niečo iné?“

„Nie, ďakujem.“

„Vodu?“

„Nie, nič. Martha. Sadni si.“

Klesla späť na stoličku a uprene sa zadívala na strop. Mal som chuť na kávu, no postupný rozpad infraštruktúry spôsobil nedostatok netrvanlivých potravín vrátane kávy. Zatvoril som zošit a pozrel Marthe do očí.

„Bude to ťažké,“ začal som pomaly. „Vyšetrovanie prípadov nezvestných ľudí je v súčasných podmienkach z mnohých dôvodov náročné.“

„Áno. Nie.“ zažmurkala, zatvorila oči a zase ich otvorila. „Chcela som povedať pravdaže. Chápem to.“

Napadali mi desiatky až stovky dôvodov. Nebolo možné odvysielať opis hľadanej osoby policajtom na území štátu alebo poslať FBI zoznam unesených a nezvestných osôb. Svedkovia, ktorí poznali miesto pobytu nezvestnej osoby, nemali záujem alebo dostatočný dôvod, aby poskytli túto informáciu, pokiaľ sa nestratili sami. Federálne aj miestne databázy boli nedostupné. Od minulého piatka celý južný New Hampshire v podstate zostal bez elektriny. Navyše som už nebol policajt, no aj keby som ním ešte bol, Concordské policajné oddelenie z politických dôvodov už tieto prípady nevyšetrovalo. Toto všetko spôsobilo, že z pátrania po konkrétnej osobe sa stal riskantný podnik a presne tak som to vysvetlil Marthe. Najmä – odmlčal som sa a do svojho hlasu som vložil najväčšiu dávku taktu, akého som bol schopný – keď mnohí z tých ľudí odišli úmyselne.

„Áno,“ odvetila stručne. „Pravdaže.“

Martha to všetko vedela. Všetci sme to vedeli. Svet bol v pohybe. Davy ľudí ešte vždy odchádzali za posledným dobrodružstvom svojho života – šnorchlovali, skákali s padákom z lietadiel alebo sa milovali s cudzincami vo verejných parkoch. S blížiacim sa koncom sveta sa objavili nové formy nečakaného odchodu, nové druhy šialenstva. Členovia náboženských siekt v dlhých rúchach zaplavili Nové Anglicko a súťažili medzi sebou, ktorej sa podarí obrátiť na svoju vieru viac ľudí: Svätí súdneho dňa, Božie satelity, Križiaci milosrdenstva cestovali po opustených diaľniciach v autobusoch s motormi na drevný plyn alebo uhlie a hľadali príležitosť na samaritánstvo. A, pravdaže, takzvaní prepperi hromadiaci v pivniciach svojich domov zásoby na neskoršie obdobie, akoby sa naň dalo pripraviť.

Vstal som, zatvoril zošit a zmenil som tému rozhovoru.

„Aká je situácia vo vašej štvrti?“

„Asi celkom dobrá,“ odvetila Martha.

„Máte tu občianske združenie?“

„Áno.“ Ľahostajne prikývla. Moje otázky ju nezajímali, neuvažovala o tom, ako sa jej situácia zmení, keď tam zostane sama.

„Môžem ti položiť hypotetickú otázku? Keby si mala v dome strelnú zbraň...“

„Jednu mám,“ začala. „Brett tu nechal svoju...“

Zdvihol som ruku, aby som ju umlčal. „Povedal som hypoteticky. Vedela by si ju použiť?“

„Áno,“ odvetila. „Viem strieľať.“

Prikývol som. Výborne. Len to som potreboval počuť. Súkromné vlastníctvo a predaj strelných zbraní boli technicky zakázané, no krátkodobá vlna domových prehliadok sa skončila už pred niekoľkými mesiacmi. Nemienil som ísť na bicykli na School Street, aby som oznámil, že Martha Cavatonová skrýva pod posteľou manželovu služobnú zbraň, lebo by som ju poslal na dlhý čas do väzenia, ale na druhej strane som netúžil počuť podrobnosti.

Martha zamrmlala „prepáč“, vstala a otvorila dvere komory. Vystrela ruku k vratkej hromade cigaretových škatuliek, no vtom sa zarazila, zabuchla dvere, otočila sa a pritisla si prsty na oči. Sled pohybov typických pre tínedžerku vyzeral takmer smiešne: impulzívne hľadanie útechy a následné znechutené gesto sebazaprenia. Spomenul som si na večer, keď som mal sedem alebo osem rokov. Stál som v našej vstupnej hale krátko po tom, ako Martha odišla domov, a pokúšal som sa zachytiť posledný závan škorice a žuvačky.

„Tak dobre, Martha. Zastavím sa v reštaurácii a položím zopár otázok.“ Len čo mi tie slová vyšli z úst, prebehla cez kuchyňu, objala ma okolo krku a pritisla sa mi na hruď, akoby som jej už priviedol domov manžela a už stál predo dvermi pripravený vojsť dnu.

„Och, ďakujem,“ vyhŕkla. „Ďakujem ti, Henry.“

„Počúvaj, počkaj... počkaj, Martha.“

Jemne som jej odtrhol ruky od svojho krku, cúvol som a postavil som ju pred seba. Našiel som v sebe prísneho, realistického ducha svojho starého otca a uprel som na Marthu vážny pohľad. „Urobím, čo bude v mojich silách, aby som našiel tvojho manžela, jasné?“

„Jasné,“ vyrazila zo seba zadychčane. „Sľubuješ?“

„Áno.“ Prikývol som. „Nemôžem ti sľúbiť, že ho nájdem, a už vôbec nie, že ho privediem späť. Urobím však, čo budem môcť.“

„Iste,“ vyhŕkla. „Jasné.“ Celá sa rozžiarila a znovu ma objala. Moje upozornenie jej skĺzlo po tvári nevypočuté. Neubránil som sa úsmevu. Martha Milanová ma objímala a ja som sa usmieval.

„Samozrejme, zaplatím ti,“ dodala.

„Nie, to nesmieš.“

„Neboj sa, nechcem ti dať peniaze, ale niečo spolu vymyslíme...“

„Martha, vravím nie. Nič od teba neprijmem. A teraz sa tu trochu poobzerajme, dobre?“

„Dobre,“ súhlasila a zotrela si z očí poslednú slzu.

* * *

Martha pre mňa našla fotografiu svojho muža, pekný záber celej postavy urobený počas rybačky pred niekoľkými rokmi. Skúmal som ho. Brett Cavatone, nízky chlap so širokými plecami a svalnatým telom, stál na brehu rieky v klasickej póze a v rukách držal ostračku veľkoústu. Muž aj ryba hľadeli do objektívu s rovnakým pochybovačným, pochmúrnym výrazom. Brett sa pýšil čiernou hustou neupravenou bradou, no vlasy mal učesané a ostrihané na ježka.

„Tvoj manžel slúžil v armáde, Martha?“

„Nie,“ odvetila. „Bol policajt ako ty, ale neslúžil v Concorde.“

„Pracoval v štátnej polícii?“

„Áno.“ Martha mi vzala fotografiu a pyšne sa na ňu pozrela.

„Prečo odišiel zo služby?“

„Och, veď to poznáš. Cítil sa unavený, pripravený na zmenu, a môj otec si práve otvoril reštauráciu. Vlastne ani neviem prečo.“

Mrmlala tie útržkovité slová – unavený, pripravený na zmenu –, akoby nevyžadovali podrobnejšie vysvetlenie, akoby nápad dobrovoľne odísť z polície bol pochopiteľný. Znovu som jej vzal fotografiu, vopchal som si ju do vrecka a spomenul som si na svoju vlastnú krátku kariéru: pätnásť mesiacov som pracoval ako pochôdzkar a štyri mesiace ako detektív útvaru vyšetrovania kriminality dospelých, kým ma dvadsiateho ôsmeho marca tohto roka neposlali aj s kolegami do penzie.

Spolu sme sa prechádzali po dome. Nazeral som do skríň a otváral som Brettove zásuvky, ale nenašiel som nič zaujímavé: baterku, zopár brožovaných kníh, asi desať uncí zlata. Brettova skriňa a zásuvky bielizníka boli plné šiat; za normálnych okolností by to znamenalo skôr nečestnú hru ako úmyselný odchod, ale my sme už dávno nežili normálnym životom. Včera počas obeda nám McGully vyrozprával príbeh, ktorý počul od svojho známeho. Manželská dvojica si vyšla na prechádzku do White Parku, ale žena sa zrazu rozbehla, preskočila živý plot a zmizla v diaľke.

„Spýtala sa muža: Podržal by si mi na chvíľu zmrzlinu?“ dodal McGully, pričom sa rehotal na plné hrdlo a päsťou búchal do stola. „Ten chudák tam zostal stáť s dvomi zmrzlinami ako štatista.“

Nábytok v spálni Cavatonovcov bol pekný, masívny a jednoduchý. Na Marthinom nočnom stolíku ležal zápisník s krikľavou ružovou obálkou a malou mosadznou zámkou. Vyzeral ako dievčenský denník. Keď som ho zdvihol, zacítil som slabučkú vôňu škorice. Dokonalé, usmial som sa. Na nočnom stolíku vedľa druhej postele, ktorý patril Brettovi, stála miniatúrna šachovnica s figúrkami rozostavenými ako uprostred hry. Môj manžel, prezradila mi Martha s ďalším láskavým úsmevom, hral šach sám so sebou. Na stene nad bielizníkom visel malý vkusný obrázok ukrižovaného Ježiša Krista a v kúpeľni vedľa zrkadla ma zaujal citát napísaný úhľadným tlačeným písmom: BUĎ TÝM, KÝM ŤA CHCE MAŤ BOH, A ZAPÁLIŠ SVET!

„Svätá Katarína,“ vysvetlila mi Martha, ktorá sa objavila vedľa mňa v zrkadle a ukazovákom prešla po slovách.

„Nie je to nádherná myšlienka?“

Vrátili sme sa na prízemie a v obývačke sme si sadli oproti sebe na čistú hnedú pohovku. Na predných dverách som si všimol rad závor a na oknách železné mreže. Otvoril som zošit a získal som niekoľko ďalších informácií: kedy včera manžel odišiel do práce a kedy sa u nich zastavil jej otec s otázkou: „Nevidela si Bretta?“, načo si obaja uvedomili, že zmizol.

„Moja ďalšia otázka ti možno bude pripadať zbytočná,“ pokračoval som, keď som si zapísal jej odpovede, „ale čo by podľa teba mohol robiť?“

Martha si znepokojene obzerala necht na malíčku. „Ver mi, že som si nad tým lámala hlavu. Znie to hlúpo, no určite koná dobro. Brett by neodišiel, aby si zaskákal z mosta na lane, šľahol si heroín alebo niečo podobné.“ V mysli sa mi mihol obraz Petra Zella, poslednej úbohej duše, ktorú som hľadal, a Martha zatiaľ pokračovala: „Ak naozaj odišiel, ak nie je...“

Prikývol som. Ak nie je mŕtvy, dokončil som v duchu jej myšlienku, lebo aj táto možnosť visela vo vzduchu. Veľa ľudí zmizlo jednoducho preto, lebo zomreli.

„Určite robí niečo ušľachtilé,“ uzavrela Martha. „Niečo, o čom je presvedčený, že je to správne.“

Pohladkal som si fúzy. Robí niečo ušľachtilé. Krásna predstava o vlastnom manželovi, najmä keď zmizol bez vysvetlenia. Na okraji Marthinho nechta sa objavila kvapka ružovej krvi.

„Nemáš podozrenie, že by mohol byť s...“

„Nie,“ prerušila ma Martha. „Nijaké ženy. To je vylúčené.“ Rozhodne pokrútila hlavou. „Brett taký nie je.“

Nenaliehal som a ďalej som sa vypytoval. Prezradila mi, že jazdil na čiernom bicykli s desiatimi prevodmi a že mimo práce a domu sa nevenoval nijakej pravidelnej činnosti. Spýtal som sa jej, či mi chce ešte niečo povedať o svojom manželovi alebo ich manželstve, a Martha odvetila nie: bol tu, mali spoločné plány a zrazu zmizol.

Napokon zostávala už len otázka za milión dolárov. Lebo aj keby som ho našiel – o čom som veľmi pochyboval –, nič by to nezmenilo na skutočnosti, že opustenie manželky nie je a nikdy nebolo trestným činom. A teraz som už nemal potrebné právomoci, aby som mohol niekoho do niečoho nútiť. Nebol som si istý, ako to mám vysvetliť Marthe Milanovej. Okrem toho ma trápilo podozrenie, že si to všetko uvedomuje, a tak som sa jej len spýtal: „Čo mám urobiť, ak ho nájdem?“

Chvíľu neodpovedala, ale potom sa naklonila na pohovke ku mne a hlboko, takmer romanticky mi pozrela do očí. „Povedz mu, že sa musí vrátiť domov. Že od toho závisí jeho spasenie.“

„Jeho... spasenie?“

„Povieš mu to, Henry? Jeho spasenie.“

Niečo som zamrmlal a v rozpakoch som pozrel do svojho zošita. Marthina viera a vrúcnosť boli pre mňa čímsi novým; v mladosti nepatrili k jej typickým vlastnostiam. Nešlo len o to, že svojho muža milovala a že jej chýbal. Verila, že spáchal hriech, keď ju opustil, a že bude pre to trpieť v novom svete – vo svete, ku ktorému sme mali oveľa bližšie než kedykoľvek predtým.

Sľúbil som Marthe, že sa vrátim, len čo sa dozviem niečo nové, a vysvetlil som jej, kde ma nájde, keby niečo potrebovala.

Keď sme vstali, jej výraz sa zmenil.

„Ježiši, prepáč, som taká... Prepáč. Henry, ako sa má tvoja sestra?“

„Neviem,“ priznal som.

Už som stál pri dverách a prepracúval som sa tou hromadou závor a reťazí.

„Ty to nevieš?“

„Zostaneme v spojení, Martha. Ozvem sa ti, až niečo zistím.“

* * *

Súčasné podmienky. Presne tak som to povedal Marthe: Vyšetrovanie prípadov nezvestných ľudí je v súčasných podmienkach z mnohých dôvodov náročné. Vzdychol som si nad nevhodnosťou svojho eufemizmu. Dokonca aj teraz, štrnásť mesiacov po prvých ojedinelých nedôverčivých pozorovaniach a sedem mesiacov po tom, ako pravdepodobnosť zrážky dosiahla sto percent, nikto nevedel, ako má tomu hovoriť. Niektorí ľudia používali výraz situácia, súčasné dianie alebo toto šialenstvo. Tretieho októbra, presne o sedemdesiatsedem dní, asteroid 2011GV1 s priemerom 6,5 kilometra narazí do Zeme a všetkých nás zabije. Súčasné podmienky.

Rýchlo som zišiel po schodoch verandy Cavatonovcov na slnečné svetlo a zložil som z bicykla reťaz, ktorou bol pripútaný k pôvabnej cementovej kúpacej miske pre vtáky. Na celej ulici mali len oni pokosený trávnik. Bol krásny, teplý, no nie príliš horúci deň s jasnou modrou oblohou, na ktorej plávali biele oblaky. Čistý nekomplikovaný letný čas. Na ulici nejazdili autá, netrúbili klaksóny.

Nasadil som si prilbu a pomaly som zamieril na bicykli po Bradley Street na východ k Loudon Bridge a ďalej k Steeplegate Mall. Na konci Church Street stálo policajné auto a za volantom sedel policajt, mladý muž s čiernymi panoramatickými okuliarmi. Kývol som mu hlavou a on mi opätoval pozdrav, pomaly a ľahostajne. Na križovatke Main a Pearl Street som narazil na ďalšie policajné auto. Jeho vodiča som poznal, ale späť mi zamával veľmi nedbalo a bez úsmevu. Patril k légiám neskúsených mladých pochôdzkarov, čo rozšírili rady concordskej polície v týždňoch predchádzajúcich jej náhlemu podriadeniu federálnemu ministerstvu spravodlivosti, ktorého výsledkom bolo zrušenie útvaru vyšetrovania kriminality dospelých a ostatných detektívnych divízií. Pravdaže, už som nedostával správy, no súčasná operatívna stratégia zjavne spočívala v dominantnej prítomnosti. Nijaké vyšetrovania, nijaké prispôsobenie služieb polície potrebám obyvateľov jednotlivých štvrtí, len jeden policajt na každom rohu a rýchla odpoveď na každý náznak rušenia verejného poriadku, ako pri nedávnych udalostiach počas Dňa nezávislosti.

Keby som ešte pracoval na polícii, v Marthinom prípade by som použil všeobecné nariadenie číslo 44-2. Príslušné tlačivo sa mi vynorilo v mysli, doslova som ho videl pred očami: časť I. Postupy, časť VI. Nezvyčajné okolnosti. Dodatočné vyšetrovanie.

Na križovatke Main a Court Street stál muž so špinavou bradou a bez košele. Krútil sa okolo svojej osi, päsťami rozrážal vzduch a na ušiach mal slúchadlá, hoci by som sa stavil, že z nich nevychádza nijaká hudba. Zdvihol som ruku z riadidiel a bradatý muž mi zamával späť. Potom zastal, sklopil zrak a upravil hlasitosť neexistujúceho zvuku. Keď som prešiel cez most, pustil som sa malou okľukou. Prepletal som sa ulicami, kým som nedorazil k základnej škole na Quincy Street. Reťaz bicykla som preplietol cez pletivo plota, zložil som si prilbu a pohľadom som preletel po školskom dvore. Hoci vrcholilo leto, ako vždy sa po ňom motala malá armáda detí. Kopali si loptu, skákali, naháňali sa po futbalovom ihrisku zarastenom burinou, močili na stenu opustenej školskej budovy. Mnohé z nich tam trávili aj noci, táborili vonku na plážových osuškách a posteľných plachtách s nápisom Hviezdne vojny: Vojny klonov.

Micah Rose sedel na lavičke na okraji ihriska s kolenami pritisnutými k hrudi. Mal osem rokov. Jeho šesťročná sestra Alyssa sa prechádzala hore-dolu pred ním. Vybral som si z vrecka kabáta okuliare a podal som ich Alysse. Natešene zatlieskala.

„Opravil si ich!“

„Ja nie,“ odvetil som a zadíval som sa na Micaha, ktorý uprene hľadel do zeme. „Ale poznám človeka, čo sa v tom vyzná.“ Kývol som hlavou k lavičke. „Čo sa stalo môjmu mužovi?“

Micah zdvihol hlavu a varovne sa zamračil na sestru. Alyssa odvrátila zrak. Mala na sebe džínsovú vestu, ktorú som jej dal pred niekoľkými týždňami. Bola jej asi o dve čísla väčšia a na zadnej strane mala vyšité slová SPOLOČENSKÁ DEFORMÁCIA. Pred mnohými rokmi patrila mojej sestre Nico.

„No tak, deti,“ naliehal som. Alyssa naposledy pozrela na Micaha a spustila: „Prišli sem veľkí chalani zo St. Alban. Bláznili sa, strkali a odniesli si nejaké veci.“

„Čuš!“ okríkol ju Micah. Alyssa preskakovala očami medzi ním a mnou. Takmer sa rozplakala, no podarilo sa jej ovládnuť. „Vzali Micahovi meč.“

„Meč?“ spýtal som sa. „Ach jaj.“

Ich otec bol nespoľahlivé indivíduum menom Johnson Rose, s ktorým som chodil na strednú školu a o ktorom som sa náhodou dozvedel, že veľmi zavčasu odišiel splniť si posledné želanie. Ich matka, ak som to správne pochopil, sa neskôr predávkovala liekmi proti bolesti, ktoré zapila vodkou. Veľa detí, ktoré trávili dni tam vonku, stihol podobný osud. Jedno z nich, Andyho Blackstona – práve hádzal o stenu školskej budovy veľký ťažký medicinbal – z nejakého dôvodu vychovával strýko. Keď pravdepodobnosť zrážky vzrástla na sto percent, strýko chlapca zrejme vyhodil z domu.

Ešte chvíľu som jemne naliehal na Alyssu a Micaha a na svoju veľkú úľavu som sa dozvedel, že stratili hračku – plastový samurajský meč. Kedysi bol súčasťou kostýmu nindžu, no Micah ho už niekoľko týždňov nosil za opaskom.

„To je mi ľúto,“ stisol som Alyssino plece a pozrel som Micahovi do očí. „Ale to nie je nijaká tragédia.“

„Zachovali sa hnusne,“ hundral Micah dôrazne. „Odporne!“

„Máš pravdu.“

Obracal som stránky v zošite s poznámkami o Brettovi Cavatonovi, kým som sa nedostal na poslednú, kam som si zapisoval menšie úlohy. Prečiarkol som Alyssine okuliare a napísal som samurajský meč spolu s niekoľkými otáznikmi. Keď som sa s námahou vystrel, Andy Blackstone mi hodil medicinbal. Otočil som sa tesne predtým, ako sa odrazil od zeme a zasiahol ma do vystretých rúk. Ozvalo sa hlasné plesknutie a v dlaniach ma zaštípalo.

„Hej, Palace,“ zakričal Blackstone. „Nejdeš si kopať loptu?“

„Nabudúce,“ odvetil som, žmurkol som na Alyssu a znovu som si nasadil prilbu. „Musím pracovať na prípade.“

2

Ukázalo sa, že Rocky’s Rock’n’ Bowl je veľká tehlová budova sozačiernenými oknami astaromódnou reklamnou tabuľou – shudobnými notami ausmievajúcou sa kreslenou rodinou prežúvajúcou pizzu – nadvchodom. Podnik sa nachádzal hneď vedľa opusteného nákupného centra Steeplegate Mall. Aby ste sa tam dostali, museli ste prejsť cezveľké parkovisko pripomínajúce prekážkovú dráhu sprevrátenými, vysypanými nádobami naodpadky asopustenými vozidlami, ktorým zlodeji vytrhli kapotu, aby sa dostali kmotoru. Naprázdnej škatuli odnovín predo dvermi reštaurácie sedel mladý muž. Vyzeral nadvadsať alebo dvadsaťjeden rokov, tvár mu pokrývalo riedke strnisko typické pretínedžerov avlasy mal zopnuté dokrátkeho chvosta. Keď som sa priblížil, zavolal namňa: „Ako sa darí?“

„Dobre,“ odvetil som avreckovkou som si utrel spotené čelo. Chalan zoskočil zoškatule apomaly zamieril kumne srukami vovreckách ľahkej bundy. Bol to zločinecký trik – nevedeli ste, či ten druhý má zbraň, alebo nie.

„Pekný kabát, človeče,“ poznamenal. „Pomôžem vám niečo nájsť?“

„Hľadám tamtú pizzeriu,“ ukázal som mu zachrbát.

„Iste. Prepáčte, ako sa voláte?“

„Henry,“ odvetil som. „Palace.“

„Ako ste sa onás dozvedeli?“

Doslova ma zasypal otázkami, ktorých cieľom nebolo získať odpovede, ale skôr zistiť, načo myslím: Aký nervózny je tento chlapík? Čo tu chce? Aj on dával najavo nervozitu, ostražito sa rozhliadal okolo seba. Pokojne, pomaly som prehovoril, pričom ruky som držal tak, aby ich videl.

„Poznám majiteľovu dcéru.“

„Och, vážne?“ začudoval sa. „Akože sa to volá?“

„Martha.“

„Martha,“ zopakoval, akoby jej meno zabudol apotreboval osviežiť pamäť. „No jasné!“

Spokojný okrok cúvol aotvoril dvere. „Hej, Rocky!“ zavolal. Ztmy sa vyvalila von hudba azmes teplých vôní.

„Je tu Marthin kamoš.“ Apotom, keď som prechádzal okolo neho, dodal: „Prepáčte mi to vypočúvanie, no vdnešných časoch človek nemôže byť dosť opatrný, ak chápete, čo mám namysli.“

Zdvorilo som prikývol apremýšľal som, čo skrýva vbunde, akú zbraň má pripravenú prenávštevníka, ktorý nebude poznať správne odpovede: zatvárací nôž, sochor, revolver skrátkou hlavňou? Vdnešných časoch človek nemôže byť dosť opatrný.

Vnútri hrala rokenrolová hudba, znela kovovo, ale hlasno. Niekde tam museli mať magnetofón alebo CD prehrávač nabatérie nastavený namaximálnu hlasitosť. Reštauráciu Rocky’s tvorila len jedna veľká miestnosť, široká ako letecký hangár, svysokým stropom asosilnou ozvenou.

Najednom konci bola otvorená kuchyňa sobrovskou pecou nadrevné uhlie, priktorej dvaja kuchári svyhrnutými rukávmi avzásterách pili pivo, iní pobiehali hore-dolu anahlas sa smiali. Jedáleň zapĺňali klasické stoly slacnými červeno-bielymi kockovanými obrusmi, bruchaté malé súdky snahrubo pomletou červenou paprikou, vinylové platne agitary vystrihnuté zkartónu, rozvešané nastene pozdĺž stropnej ozdobnej lišty. Všimol som si plagát pripomínajúci reklamné prospekty nahudobnú skriňu Wurlitzer, pomenované podievčatách zklasických rokových piesní: Layla, Hazel, Sally Simpson, Julia.

Zkuchyne sa vyšuchtal veľký chlap vofľakatej bielej zástere apriateľsky mi kývol medveďou labou.

„Ako sa darí?“ spýtal sa ma snacvičenou bodrosťou ako ten chalan vonku. Brucho mal obrovské ako starý dobrý Santa Claus, predlaktia mu zdobili blednúce vytetované kotvy azásteru mu pokrývali škvrny odomáčky pripomínajúce krv vkomiksoch. „Prišli ste strieľať alebo jesť?“

„Strieľať?“

Prstom ukázal kamsi zamňa. Otočil som sa auvidel som šesť bowlingových dráh prerobených nastrelnicu. Najednom konci každej dráhy bol stojan napušku anadruhom papierový ľudský terč. Kým som si to všetko prezeral, mladá žena soslúchadlami naušiach prižmúrila oči, vystrelila zpaintballovej pušky anaramene ľudského terča sa objavila žltá škvrna. Natešene vykríkla, zatiaľ čo jej manžel alebo priateľ zatlieskal apochválil ju: „Pekný zásah.“ Zhrbený bielovlasý muž pomaly dokrivkal kstojanu napušku privedľajšej dráhe, aby si tiež zastrieľal.

Obrátil som sa späť kveľkému mužovi. „Vy ste pán Milano?“

„Rocky,“ opravil ma. Uvoľnený úsmev mu zamrzol atvár stvrdla. „Môžem vám nejako pomôcť?“

„Dúfam, že áno.“

Založil si svalnaté ruky, prižmúril oči ačakal. Zmagnetofónu spieval Roy Orbison Ooby Dooby. Tú pieseň milujem.

„Volám sa Henry Palace,“ predstavil som sa. „Vlastne sme sa už stretli.“

„Naozaj?“ Usmial sa priateľsky, no bezzáujmu ako majiteľ reštaurácie, ktorý stretáva veľa ľudí.

„Vtedy som bol tínedžer. Práve som prechádzal obdobím rýchleho rastu.“

Premeral si ma. „Zdá sa, že ste tých období prežili niekoľko.“

Usmial som sa. „Martha ma požiadala, aby som sa pokúsil nájsť vášho zaťa.“

„Len pomaly, brzdite,“ zarazil ma Rocky. Doočí sa mu vkradol prísny pohľad azahľadel sa namňa pozornejšie.

„Čo ste zač, poliš? Zavolala polišov?“

„Nie, pane,“ upokojil som ho. „Nie som policajt. Kedysi som ním bol, ale odišiel som zoslužby.“

„Nech ste čokoľvek, ušetrím vám čas,“ oznámil. „Ten naničhodník sľúbil, že zostane smojou dcérou, kým nevybuchne ten ohňostroj, no potom si to rozmyslel avzal nohy naplecia.“ Pohŕdavo zavrčal aznovu si prekrížil ruky naprsiach. „Ešte nejaké otázky?“

„Niekoľko,“ odvetil som. Zanami sa ozývali tlmené rany odguľôčok zpaintballových pušiek rozprskávajúcich sa naterčoch. Podobným zábavám, akou bola táto, sa viac alebo menej venovali ľudia vcelom meste. Pripravovali sa na „deň posúdnom dni“. Cvičili sa vstreľbe, učili sa karate, budovali zariadenia narecyklovanie vody. Minulý mesiac voverejnej knižnici usporiadali bezplatnú prednášku snázvom Jedz menej apreži.

Rocky Milano ma zaviedol cezreštauráciu domalého preplneného výklenku vedľa kuchyne. OMarthinom otcovi sa už dávno šírili klebety. Deti, ktoré Martha strážila, si medzi sebou šepkali, že jej otec obchoduje sdrogami, že sedel voväzení aže má dlhý záznam vtrestnom registri. Raz som sa spýtal mamy, ktorá pracovala napolicajnej stanici, či by mi mohla vyhľadať jeho spis. Samozrejme, že moju žiadosť odmietla ako pochabosť desaťročného dieťaťa.

Rocky sa mi sdobromyseľným úškrnom ospravedlnil, zhodil zostoličky hromadu papierových tanierov, aby mi urobil miesto, asám sa usadil zaotlčený kovový stôl. Vpodstate potvrdil všetko, čo mi povedala Martha. Brett Cavatone sa oženil sjeho dcérou predšiestimi rokmi, keď ešte slúžil vštátnej polícii. Brett aRocky nemali vôbec nič spoločné, ale celkom dobre spolu vychádzali. Starší muž rešpektoval zaťa apáčilo sa mu, ako sa správa kjeho dcére.

„Zaobchádzal sňou ako sprinceznou, ako sozajstnou princeznou,“ vyhlásil. Keď sa Rocky rozhodol, že si otvorí tento podnik, Brett odišiel zpolície azačal pracovať preňho. Stal sa jeho pravou rukou.

„Chápem,“ prikývol som avšetko som si zapísal. „Prečo?“

„Čo prečo?“

„Prečo sem prišiel pracovať?“

„To myslíte vážne? Vy by ste premňa nepracovali?“

Prudko som zdvihol hlavu, ale Rocky sa stále priateľsky usmieval. „Mal som namysli, prečo odišiel zpolície.“

„Viem, čo ste mali namysli,“ potvrdil aúsmev naokrúhlej tvári sa mu ešte viac rozšíril. „Ale nato sa musíte spýtať jeho.“

Pravdaže, žartoval. Uťahoval si zomňa, no mne to neprekážalo. Vspoločnosti Marthinho otca som sa cítil príjemne. Zapôsobila namňa spustnutá reštaurácia aj jeho tvrdohlavé rozhodnutie nechať ju otvorenú, zachovať zdanie normálnosti aposkytovať ľuďom pohodlie, až kým „nevybuchne ten ohňostroj“.

„Brettov problém spočíval vtom,“ pokračoval Rocky pohodlne opretý nastoličke srukami prepletenými zahlavou, „že ľuďom naháňal strach. Bol neuveriteľne pracovitý. Hotová včelička. Trávil tu viac času ako ja. Vyrobil aj stoličku, naktorej sedíte. Dokonca vymýšľal názvy prenaše špeciality, preboha živého.“ Rocky sa zachichotal aukázal prstom najedáleň, kde manželská dvojica zostrelnice teraz sedela pristole adelila sa opizzu. „Je jasné, že im chutí. Špecialita tohto týždňa sa volá Veľa šťastia prihľadaní mäsa.“

Schuti sa zasmial azakašľal.

„Plánovali sme, že tento podnik povedieme spolu, aaž zomriem alebo mi zmäkne mozog, Brett ho prevezme. Vďaka tomu prekliatemu asteroidu sa to už nestane, no keď som oznámil, že nechám otvorené až dooktóbra, Brett súhlasil. Takže nijaký problém. Stále je vhre.“

Chápavo som prikývol avšetko som si zapísal: usilovný, vyrobil stoličky, otvorené dooktóbra. Zaplnil som nimi celú stranu modrého zošita.

„Sľúbil mi to,“ pokračoval kyslo Milano, „ale ten chlapec toho nasľuboval veľa. Určite ste otom počuli.“

Sklonil som pero, lebo som nevedel, načo sa mám ešte spýtať. Zrazu som si uvedomil nezmyselnosť svojej úlohy. Bezohľadu namnožstvo informácií, ktoré sa mi podarí získať, nemohol som sa vybrať dorozľahlej chaotickej divočiny, naktorú sa zmenil náš svet, aprinútiť manžela Marthy Milanovej, aby dodržal sľub. Niekoľko kuchárov vkuchyni sa prehýbalo odsmiechu aplieskalo si navzájom dodlaní. Nastene zaRockyho chrbtom vpreplnenom výklenku bol prilepený terč zbowlingovej dráhy, ľudská silueta smodrou škvrnou pokrývajúcou celú tvár: plný zásah.

„Ačo priatelia? Mal Brett veľa priateľov?“

„Ani nie.“ Milano potiahol nosom apoškriabal sa políci. „Aspoň onijakých neviem.“

„Záľuby?“

Pokrčil plecami. Chytal som sa slamiek. Vskutočnosti ma nezaujímali Brettove koníčky, ale skôr jeho zlozvyky. Čo ak objavil novú neresť, ktorú si chcel vyskúšať, keď sa svet prepol dorežimu odpočítavania? Žeby si našiel priateľku? Otom by však jeho svokor asi nevedel. Zmagnetofónu teraz spieval Buddy Holly AMan with aWoman on His Mind. Ďalšia skvelá pieseň. Vposlednom čase som si hudbu veľmi neužil – nijaké autorádio, nijaký iPod, nijaké stereo. Doma som počúval amatérske rádio napolicajnom radarovom vysielači, pričom som prepínal medzi federálnym núdzovým pásmom aneúnavným klebetníkom, ktorý si hovoril Radista Dan.

„Mohli by ste mi prezradiť, kam mal váš zať namierené, keď včera ráno odtiaľto odišiel?“

„Chcel niečo kúpiť. Mlieko, syr, múku. Toaletný papier. Paradajky vkonzerve, ak ich ešte predávajú. Každý deň väčšinou prišiel sem, otvoril somnou reštauráciu, sadol nasvoj bicykel sdesiatimi prevodmi, zohnal, čo sa dalo, anaobed bol zase späť.“

„Akam to všetko išiel pozháňať?“

Rocky sa zasmial. „Ďalšiu otázku, prosím.“

„Rozumiem,“ odvetil som. „Iste.“

Otočil som stranu vzošite. Stálo to zapokus. Brett včera zrejme nešiel nanákupy dopodniku dodržiavajúceho prísne obmedzenia predaja potravín podľa revidovaných článkov zákona opríprave nazrážku sasteroidom, ktoré upravovali rozdeľovanie zdrojov, napríklad prídelový systém alebo obmedzenia týkajúce sa výmeny tovaru apoužívania vody. Rocky Milano nemal vúmysle oboznámiť sovšetkými podrobnosťami zvedavého návštevníka, ktorý mal väzby napolíciu. Uvažoval som, čo si otom obchádzaní zákona myslel Brett Cavatone, bývalý policajt, muž sobrazom Ježiša Krista nastene nadposteľou.

„Smiem sa vás spýtať, pane, či najeho včerajšom nákupnom zozname bola nejaká nezvyčajná položka?“

„Počkajte, porozmýšľam.“ Nachvíľu zatvoril oči aprehrabával sa vpamäti. „Už si spomínam. Včera mal ísť doSuncooku.“

„Prečo práve doSuncooku?“

„Je tam predajňa nábytku, ktorá sa volá Butler’s Warehouse. Cezvíkend unás večeralo dievča, ktoré tvrdilo, že tam ešte majú staré drevené stoly. Napadlo nám, že si znich nejaké vyberieme azistíme, či by sa nám nezišli.“

„Aha,“ prikývol som, ale potom som sa zarazil. „Vravíte, že tam šiel nabicykli?“

„Áno,“ odpovedal Milano pokrátkom zaváhaní. „Kúpili sme knemu aj ťažné zariadenie. Ako som už povedal, ten chlapec je usilovný ako včelička.“

Smierne zdvihnutým obočím mi hľadel rovno doočí. Nepodarilo sa mi ubrániť dojmu, že si ma doberá. Mám tomu veriť? Predstavil som si nízkeho silného muža shustou bradou zMarthinej fotografie, ako vteplé júlové ráno sedí nabicykli, nakláňa sa, napína svaly acelou cestou zoSuncooku ťahá zasebou vozík skopou okrúhlych drevených stolov.

Rocky zrazu vstal. Obzrel som sa, aby som zistil, čo upútalo jeho pozornosť. Uvidel som chalana, ktorého som stretol vonku, toho sriedkou bradou akonským chvostom.

„Ahoj, Jeremy,“ privítal ho Rocky aposmešne mu zasalutoval. „Ako sa darí svetu tam vonku?“

„Celkom dobre. Prišiel pán Norman.“

„Nežartuješ?“ Milano sa zdvihol. „Už je tu?“

„Mám ho...“

„Nie, už idem.“ Môj hostiteľ sa vzpriamil ako medveď aznovu si uviazal zásteru. „Tuto náš priateľ sa vypytuje naBretta,“ prehodil kJeremymu. „Napadá ti niečo, čo by mal oňom vedieť?“

Jeremy sa usmial, takmer sa začervenal. Bol to šľachovitý, nízky chlapec sjemnými črtami tváre asozamysleným pohľadom. „Brett je skvelý.“

„Áno,“ súhlasil Rocky Milano, vyšiel zvýklenku azamieril dokuchyne, aby vybavil obchodnú záležitosť. „Bol skvelý.“

* * *

Samozrejme, niektorým imigrantom sa podarilo vyhnúť alebo ujsť pozornosti hliadkovacích člnov. Niektorí unikli dokonca aj príslušníkom milícií, ktorí ich prenasledovali nabrehu avlesoch. VConcorde som videl len hŕstku utečencov: čínsku rodinu vošarpaných šatách avyčerpanú nasmrť, ktorá predniekoľkými týždňami zdvorilo prosila ojedlo predWaughovou pekárňou naSouth Street. Vošiel som dnu, vystál som rad natri veľké rožky, polámal som ich namenšie kúsky arozdal tým Číňanom, akoby to boli holuby alebo kačky.

* * *