Start

Sarah Lark 

DIE ZEIT DER FEUERBLÜTEN

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln 

Translation © 2014 by Zuzana Guldanová 

Jacket design © 2014 by Emil Křižka 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Preklad knihy vznikol s finančnou 

podporou Literárneho fondu.

Z nemeckého originálu Die Zeit der Feuerblüten 

(Löbbe, 2013 Köln) preložila Zuzana Guldanová. 

Redigovala Anna Šikulová. 

Korigovala Hana Brunovská. 

Obálku navrhol Emil Křižka. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014 

ako svoju 654. publikáciu v elektronickej podobe. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4033-9

V RUKÁCH DÉMONOV

Nelson, Canterbury Plains

1844 – 1845

1. kapitola

Kôlňa vyzerala presne tak, ako sľuboval hostinský. Pri pohľade na malú špinavú miestnosť plnú prachu a pavučín sa Ida takmer rozplakala. V pube sa nesmierne ovládala, no keď osameli, ocitla sa na pokraji zrútenia. Túžila sa najesť a ľahnúť si do postele. Dobrosrdeční obyvatelia Nelsonu im v narýchlo zriadenej vývarovni ponúkli chlieb i horúci čaj, ale bola taká vystrašená, že nemohla skoro nič prehltnúť. Túto dieru treba najprv dôkladne vygruntovať, aby si človek mohol sadnúť aspoň na dlážku. Ženy sa pohoršene dívali na zafúľaný matrac, ktorý tam hostinský mal pre príležitostných podnapitých hostí. Dokonca aj Chasseur ho len oňuchal, potom sa zhnusene odvrátil.

„Iste je plný ploštíc,“ pofujkala Cat. „Musíme si zohnať nový. Alebo aspoň slamu... Kde sa vlastne podeli kone?“

„Sú v mestskej stajni,“ unavene odvetila Ida. „To ešte budú zvady, komu patria. Veď sa na ne poskladala celá osada. A teraz každý potrebuje peniaze.“

Cat si vzdychla a chytila metlu. Kým nanosí vodu, aspoň nahrubo pozmetá špinu a pavučiny. Ida zbierala prázdne fľaše, škatule a ostatný odpad, čo tam hostinský nahromadil. Po Ottfriedovi akoby sa zľahla zem. Do kôlne ani nenakukol. Nebude tam bývať, a tak ani nepovažoval za potrebné pomôcť ženám s upratovaním.

„Dúfam, že si rýchlo nájde robotu,“ poznamenala Ida, „a nebude so založenými rukami čakať na nové pozemky ako ostatní. Musíme predsa z niečoho žiť.“

Cat prikývla. „Ottfried sa predovšetkým chce napiť,“ odvetila. „A Paddy nevyzerá, že by mu nalial zadarmo. Ani Lucie ho len tak nepustí do postele.“

Ida očervenela. „Podviedol ma,“ sucho konštatovala, akoby to bola nejaká novinka. „Ja... on... pravdaže, vedela som, že už predtým spal s kurvami. Ale po svadbe... to je hriech!“

Cat iba mykla plecom. „Podľa mňa je to hriech aj pred svadbou. Ženy by nemali byť na predaj. Ale zdá sa, že vášho Pánaboha to veľmi nezaujíma...“

„Ako to môžeš povedať!“ zvolala Ida. „Veď tá povodeň...“

Cat si siahla na čelo. „Ida, už som ti niekoľkokrát povedala, že povodne sú tu odjakživa. Veď aj ten váš Karl to vedel.

Mimochodom, kto je to? Kto je ten KARL? Vždy keď ho niekto spomenie, tvoj otec očervenie ako paprika a Ottfrieda pochytí zúrivosť. A ty... neviem, neviem... Si akási usmiata. Až rozžiarená. Nuž, veď ten Karl vás pred povodňami varoval, a vôbec to nesúviselo s Ottfriedovými kurvami. Váš Boh s tým nič nemá, Ida. Azda len domáci démoni. Lenže tí na ľudí kašlú, nanajvýš zariadia, že voda stúpa a klesá, ako sa im zachce!“

„Všetci sme zhrešili,“ zamrmlala Ida. „Ale Ottfried ešte väčšmi!“

Cat prevrátila oči. „Pre mňa za mňa. Fakt je, že Ottfriedove hriechy stoja veľa peňazí a tie mu teraz budú chýbať. Neboj sa, veľmi rýchlo si nájde robotu. A keď zajtra skočíš k pani Brandmannovej a posťažuješ sa, že bývaš v kôlni za krčmou, urobí synáčikovi zo života peklo, kým nenájde niečo lepšie.“

Ottfried sa ten deň už naozaj neukázal, zato asi po hodine sa zjavila mladá plavovlasá žena v ufúľaných šatách s volánikmi a priniesla im dva krígle piva a tanier s pečenou rybou a chlebom.

„Na, to vám posiela Paddy,“ bez pozdravu precedila cez zuby. „Pozrimeže, už to tu celkom dobre vyzerá,“ peknými modrými očami preletela po miestnosti. „Keď vypadnete, pokojne by tu mohol zamestnať druhú šľapku.“

Ida si ju premerala vydeseným, no zvedavým pohľadom. „Vy ste Lucie?“ priškrtene sa spýtala.

Žena sa posmešne uklonila. „K vašim službám, madam. Ty si manželka? A toto je tá Maorijka?“ Očami priam vyzliekala Cat. „Si kus,“ uznanlivo pokyvovala hlavou. „Zarobila by si tu fúru prachov. Hoci... tu nikto nezbohatne. Nelson je prudérna diera. Väčšina chlapov sem príde len na pivo. Tak sa aspoň najedzte. Paddy povedal, že to pripíše Ottfriedovi na účet.“

Vyzývavo zavlnila bokmi a odplávala. „Ako sa mu takáto môže páčiť?“ ticho zamrmlala Ida.

Cat sa rozosmiala. „Ty tuším žiarliš! Neľúbi ju, Ida, len si s ňou užíva. Presne ako... nehnevaj sa, ale... presne ako s tebou. A teraz sa najedzme. Potom skočím za Paddym, či by nám nepožičal aspoň stôl a dve stoličky. A zistím, kde by sme si mohli nechať slamník na noc.“

Keď Cat podvečer vošla do krčmy, už tam bolo plno ľudí. Vzdychla si a s rukou na rúčke noža vykročila medzi chlapov. Na nikoho sa nepozerala. Ottfried sedel medzi ostatnými, popíjal whisky. Hoci sa usilovala tváriť čo najprirodzenejšie a pohľad mala sklopený, chlapi ju častovali dvojzmyselnými narážkami.

„Nehnevaj sa na nich,“ povedal Paddy, keď sa prebojovala až k pultu. „Oni to tak nemyslia. Ale čo keď si taká peknučká. Nedáš sa prehovoriť? Ale no tak, veď ty si tá plavovlasá domorodkyňa, o tebe sa tu prednedávnom klebetilo. K domorodcom si vraj nebola taká odmietavá.“

„Dajte mi pokoj, Paddy,“ stručne odvrkla Cat. „A domorodcom tiež. Prišla som len, či by ste nám nepožičali nejaký nábytok.“

Paddy napokon prikázal dvom triezvym výrastkom, aby odniesli do kôlne stôl aj dve stoličky a z najbližšej stajne aby priniesli slamu. Chlapci svedomito splnili úlohu a vôbec ženy neobťažovali. Naopak, zdalo sa, že majú pred nimi rešpekt. Paddy už určite rozšíril, že Cat vie znamenite narábať s nožom. Lenže šírili sa aj iné reči.

„Máte smolu, chlapci, tá nedá hocikomu! Jamie, čo voľakedy slúžil u Beitovcov, vraví, že je to indiánska štetka. Neberie prachy, musíte jej položiť k nohám skalp. A žerie ľudské mäso,“ tárala Lucie.

Cat zdúpnela. Ak sa takéto klebety dostanú medzi ľudí...

„Táranina!“ Niekto skočil Lucie do reči. Cat spoznala Ottfriedov opitý hlas. „Ona robí s vami nie, lebo iba ja! Počuje? Rozumie? Môj žena...“

Cat si pošúchala čelo a radšej sa pratala preč. Ten tak skoro neskončí. No radšej nech si myslia, že je Brandmannova milenka, než by o nej mali šíriť, že patrí do kmeňa kanibalov.

Ida a Cat sa v kôlni za Paddyho krčmou vyspali nad očakávanie dobre a aj v nasledujúcich dňoch si tento spôsob ubytovania nesmierne pochvaľovali. Ottfried ich nechal na pokoji a Lucie vychádzala z izby na poschodí až napoludnie. Predpokladali, že Ottfried spí u nej. Naozaj začal zarábať, hoci si zrejme nehľadal stále zamestnanie, ale vykladal lode v prístave alebo robil iné pomocné práce. Mnohí chlapi zo Sankt Pauli sa takto živili.

„Nádenníci,“ ironicky sa uškrnula Ida. „V Raben Steinfelde všetci ohŕňali nos nad Karlom – a tu sami žijú z ruky do úst.“

Už porozprávala Cat o Karlovi, hoci sa nezmienila o ich zvláštnom vzťahu ani o tom, že ju požiadal o ruku.

„Ale nemuseli by,“ poznamenala Cat.

Zašla k Partridgeovcom nakúpiť nejaké drobnosti a stretla sa s Elsbeth. Idina sestra jej zdesená vyrozprávala, že otec chodí dennodenne na magistrát pýtať nové pozemky a všetci ho už majú plné zuby. Mnohí osadníci ešte verili, že dostanú druhú šancu, hoci John Nicholas Beit, ktorý ich pôvodne naverboval, aj kolonel Wakefield boli dávno preč. Po Wakefieldovi sa ujal funkcie zememerač Tuckett, no aj ten medzitým odišiel vymeriavať pozemky pre škótskych osadníkov do Otaga. Nemeckí osadníci nemali šancu, a predsa tvrdošijne odmietali hľadať si prácu a prispôsobiť sa životu v Nelsone. Radšej si privyrábali pomocnými prácami a dúfali, že sa stane zázrak.

Elsbeth ich zaťatosť naháňala strach. Vedela, že jej otec z Nelsonu aj tak nikdy neodíde, no jeho nahlas prejavované odhodlanie ju desilo. Ak Lange a Brandmann zavetria čo len iskričku nádeje, že by niekde mohli založiť nový Raben Steinfeld, nezaváhajú ani minútu.

„A pritom je tu tak dobre,“ spokojne zašvitorila. „Pani Partridgeová má kopu práce s Amandou a Paulom. Ani Stine Krauseová teraz nechodí vypomáhať, lebo má druhé dieťa a jej muž dobre zarába.“

Krauseovci sa v Nelsone uchytili a boli spokojní. Vrátili sa ešte počas úradovania Fredericka Tucketta, ktorý poznal ich osud. Veľkoryso im pomohol získať pozemok s domom na kraji mesta.

„Aspoň ma Partridgeovci potrebujú v obchode,“ tešila sa Elsbeth. „Predstav si, aj mi platia! Ale otcovi to nevrav! Musela by som mu do haliera odovzdať celý plat. Všetci teraz musíme šetriť na novú pôdu. Ale ja nebudem, Cat! Ja si peniaze miniem sama! Pozri!“

Cat poobdivovala novú sponku do vlasov, čo si Elsbeth dopriala z prvej výplaty. Aj Cat si však mohla čo-to kúpiť. Paddy si ju totiž po niekoľkých dňoch zavolal a spýtal sa jej, či naozaj pozná maorijský jazyk a domorodé zvyky. Vysvitlo, že aj on dostal pridelený kus pôdy, ktorej vlastníctvo však Spain spochybnil. No Paddy neplánoval obrábať pôdu, krčma mu vynášala lepšie. Chcel si však dať do poriadku vlastnícke vzťahy a pokonať sa s domorodcami.

Cat mu odmietla tlmočiť, pretože by sa musela stretnúť s príslušníkmi kmeňa Ngati Toa. Ale dobre mu poradila, ako konflikt urovnať. Krčmár napokon naložil voz všakovakým tovarom a trocha nepokojný sa vydal do divočiny. Cat ho naučila pár slov po maorijsky a vysvetlila mu, ako sa má správať. Na druhý deň sa nadšený vrátil. Domorodci ochotne prijali jeho dary a všetky nezrovnalosti sa podarilo dať do poriadku. Maorijovia ho neponúkli ľudským mäsom, ako predpovedala Lucie, ale rybou a sladkými zemiakmi. Jedlo zapili whisky, ktorú priniesol Paddy.

„Sú to celkom slušní a milí ľudkovia!“ spokojne ich zhodnotil.

Od tej chvíle na Cat nedal dopustiť. Za cenné rady ju odmenil a Cat konečne mohla nakúpiť prikrývky, nejaké šatstvo a potreby do domácnosti pre seba i pre Idu.

Onedlho sa nečakane vyskytla možnosť zárobku aj pre Idu. Pravdaže, v Paddyho kôlni kuchyňu nemali, a tak Ida pre svoju „rodinu“ zvyčajne varila na ohnisku vo dvore. Ottfried považoval za samozrejmé, že sa bude stravovať u manželky, a potom sa mlčky vytratí za prácou alebo do krčmy. Paddy sa vždy iba veľmi zdvorilo prikmotril a rád ochutnával lákavé dobroty z Idiných hrncov. Mladá žena varila sýte husté nemecké polievky, ale aj ryby a sladké zemiaky podľa maorijských receptov.

„Fíha, pani Brandmannová,“ pochvaľoval, keď mu pohostinne naložili plný tanier. „Toto je stokrát lepšie než to, čo varí ten nešťastník u mňa v kuchyni.“ V krčme ponúkali hosťom na večeru jednoduché jedlá. Vyhľadávali ich najmä prístavní robotníci a chlapi, čo robili na stavbe ciest. Často sa však ponosovali, že mäso je polosurové alebo spálené, a polievky sa nedali jesť. „A to ani nevravím, že kuchár niekedy ani nepríde, lebo je na mol opitý. Nechceli by ste u mňa variť, pani Brandmannová? Vo všetkej počestnosti, sľubujem. Hostia vás ani neuvidia, veď viete, kde mám kuchyňu.“

Kuchyňa mala východ do dvora oproti kôlni. Ida by do nej mohla vojsť, ani by nemusela prejsť cez výčap.

„Pravdaže pôjdeš!“ nahovárala ju Cat. „A nebudeš si pýtať dovolenie od Ottfrieda. Veď ani on sa ťa nespytuje, keď ide niekde robiť.“

„To je predsa celkom iné,“ nervózne namietla Ida.

Ottfried napokon nenamietal. Ustavične smrdel grošom a ponosoval sa, keď si od neho Ida pýtala peniaze na domácnosť. Cat ho podozrievala, že za nocľah u Lucie platí toľko, že by si za to mohol s Idou prenajať byt, ale radšej mlčala. Vyhovoval jej momentálny stav, keď sa od oboch „svojich“ žien držal bokom. Dúfala, že to vydrží do leta, kým sa počasie ustáli. Potom sa rozlúči s Idou a vydá sa na dlhú cestu do Canterbury, kde by mali žiť priateľskejšie domorodé kmene. Hrýzlo ju svedomie, že chce opustiť priateľku, a hlavne preto sa tešila, že Ida si dovtedy niečo privyrobí.

Idu čakalo najprv namáhavé čistenie kuchyne a sporáka. Paddyho chlapi na čistotu nedbali, všetko zariadenie bolo špinavé a mastné. Odporný stuchnutý olej, v ktorom vyprážali fish and chips, vyhodila aj s hrncom, lebo sa už nedal vyčistiť. Po dvoch dňoch pucovania bola kuchyňa pripravená. V hrncoch na sporáku bublala polievka, na ohni sa piekli ryby, ktoré sa mali stať špecialitou tunajšieho podniku. Paddyho hostia boli nadšení a aj Idu nová práca tešila.

„Mohli by sme z toho urobiť ozajstnú reštauráciu,“ zasnívala sa po prvom týždni. „Počestnú reštauráciu, do ktorej by chodili celé rodiny. Veď do Nelsonu ustavične prichádzajú nejakí pocestní. Aj prístavní robotníci by chodili na obedy. Podávali by sme jednoduché a lacné jedlo a každý deň by tu bolo plno ľudí.“

„Lenže to by Paddy musel vyhodiť Lucie,“ namietla Cat. „A kúpiť obrusy na stoly. A občas aj vyvetrať. Máš pravdu, všeličo by sa tu dalo urobiť. Napríklad malý penzión. Možno iba pre chlapov. Cestári i prístavní robotníci vraj spávajú v hrozných podmienkach. Viem to, lebo mnohí sa spytovali Beita, či by im neporadil, kde sa dá prespať. Penzión pani Robinsovej je drahý a príliš fajnový. V takej izbe, ako má Lucie, by sa vyspali aj traja alebo štyria.“

Ida sa usmiala. „A zasa by sme mali na krku Ottfrieda!“ pripomenula.

Cat si zahryzla do pery. „Raz s ním aj tak budeš musieť žiť, Ida,“ vážne odvetila. „Sme v treťom mesiaci. Moje tehotenstvo sa už nebude dať dlho tajiť. Čoskoro odídem a potom sa sem nasťahuje Ottfried. Alebo sa usadíte v Nelsone a nájdete si dom. Dieťa predsa nemôžete vychovávať v kôlni. Ottfried i ostatní sa časom vzdajú vidiny nového Sankt Pauli – podľa mňa tomu už ani neveria. Ak budeš robiť v kuchyni a on si nájde stále zamestnanie, nemali by ste sa zle. Tu sa bude ešte roky stavať, tesár sa uživí.“

Ida mlčala, ale výraz jej tváre hovoril za všetko. Uvedomovala si, že Cat musí odísť, len sa usilovala na to nemyslieť.

Lenže udalosti sa vyvinuli inak.

Jedného podvečera Cat zakúrila v sporáku a Ida sa chystala čistiť zeleninu do polievky. Vtom sa prirútila Elsbeth. Bola celá bez seba. Nikdy predtým tu nebola, aj na cestu sa musela spýtať. Keď sa pustila do rozprávania, sotva zadržiavala slzy.

„Zasa odchádzame!“ horekovala. „Otec s Brandmannovcami a ešte pár ľudí z Raben Steinfeldu. Chcú to ešte raz skúsiť.“ Ida zastonala. „To vari ani nie je pravda!“ zvolala. „Na magistráte im predsa jasne povedali, že im pôdu nevymenia. Kam chcú ísť? Späť do Wairau?“

Elsbeth pokrútila hlavou. „Horšie, Ida! Oveľa horšie! Otec chce ísť do Austrálie! Napísal Beitovi, vieš, to je ten, čo nás sem dostal. A ten mu odpísal, že na Novom Zélande už nič nezmôže, ale že v Austrálii je pôdy dosť, a poľahky nám môžu niečo prideliť. A vraj to ani nebude také zložité, lebo už sme britskí občania. Lode tam premávajú raz do týždňa. A do toho mesta, kde máme ísť, je to „len“ dvetisíc míľ alebo ešte ďalej. Ale ja nechcem nikde ísť, Ida! Ktovie, čo nás tam zasa čaká! Tu nás ničila rieka, ale v Austrálii... Vraj tam žijú jedovaté hady! Aj pavúky! A nepriateľskí domorodci!“

„V Austrálii je všetko jedovaté,“ poznamenal Paddy. Práve prišiel do kuchyne s podnosom špinavých pohárov. „Mohli by ste to umyť, slečna Cat?“

Cat a Elsbeth sa dali do umývania a Paddy pokračoval. „Naozaj, slečinka, čo myslíte, prečo tam posielali trestancov? Normálni osadníci by pri pohľade na tie obludy zutekali!“

„Myslela som, že tam žijú kengury,“ čudovala sa Ida, keď si spomenula na knižočku, čo jej na lodi požičal Karl. „Vyzerajú celkom milo. Myslíte, že hryzú?“

Paddy sa zasmial. „Kdeže, tie vám nanajvýš vyšklbú vlasy. A z polí vyžerú úrodu. Ale hady, pavúky, medúzy, ryby, komáre, krokodíly...“

„Krokodíly?“ zdesene skríkla Elsbeth. „Božemôj, Ida, ja tam nechcem ísť! Musíme im to vyhovoriť! Ottfried ti to ešte nespomínal?“

Ida pokrútila hlavou. „A pani Brandmannová tam chce tiež ísť?“ čudovala sa. „Veď tá sa všetkého bojí.“

Elsbeth si vzdychla. „Tá sa najväčšmi zo všetkého bojí anglických susedov,“ odvetila. „Eric vraví, že sa neznesie ani s domácimi.“

„Kto?“ nechápala Ida.

„Eric.“ Elsbeth sa prvý raz usmiala. „Erich Brandmann. Ale to znie veľmi nemecky, tak mu hovoríme Eric. Veď to aj znie krajšie, nie?“

Ida sa zachmúrila. To by sa Petrovi Brandmannovi sotva páčilo.

„A všetci chcú ísť s nimi?“ Cat sa vrátila k odchodu do Austrálie. „Videlo sa mi, že sa už rozutekali.“

Naozaj, v posledných týždňoch mnohí z pôvodných osadníkov zo Sankt Pauli odišli z Nelsonu. Niektorí sa vydali hľadať šťastie na Severný ostrov, iní do Canterbury Plains, ďalší sa presťahovali do Otaga, kde pod vedením Fredericka Tucketta malo vzniknúť nové mesto Dunedin. Jeho zakladateľmi mali byť prevažne bigotní Škóti, s ktorými sa staroluteráni cítili spriaznení.

Ale pár rodín, napríklad Krauseovci, sa usadili aj v Nelsone.

Kto by teda šiel zakladať osadu do Austrálie?

„Otec sa so všetkými pozhovára,“ odvetila Elsbeth. „Aj pán Brandmann a sedliak Friesmann. Ten chce za každú cenu nové pozemky, lebo v Nelsone sa mu vôbec nepáči. Iste oslovia aj Ottfrieda. Ida, musíš mu to vyhovoriť! Prosím ťa, nesmieš to dopustiť!“

2. kapitola

Ida si nerobila veľké nádeje. Ak si Ottfried vezme niečo do hlavy, nikto mu to nevyhovorí. Vysvitlo však, že to ani nebude potrebné. Ottfried Brandmann vôbec nemal v úmysle vysťahovať sa do Austrálie, ale nechcel ostať ani v Nelsone. Naskytla sa mu totiž príležitosť – pravdaže, kde inde než v krčme –, ktorú považoval za svoju životnú šancu. Prezieravo využil chvíľu, keď bola Cat na trhu, a vzrušene predostrel svoje plány Ide.

„Kúpime pozemky, Ida! Trocha ich obrobíme a predáme ich osadníkom. Je to bez rizika, len sa pozri, ako na tom zbohatli Beit i Wakefield!“

„Beit ušiel do Austrálie a Wakefield je mŕtvy,“ namietla Ida.

„Starší Wakefield,“ opravil ju Ottfried. „Ale druhý... nemám tušenia, kde je teraz, ale určite netrie biedu. Ani Beit. Či už je tu, alebo v Austrálii, určite nehrdlačí na poli. Prečo by sme to nedokázali aj my?“

Ida sa zamračila. Beit bol nesympatický a prefíkaný, ale vzdelaný a spoločensky ostrieľaný človek a ovládal niekoľko jazykov. Ottfried sotva vychodil dedinskú školu a ešte sa poriadne nenaučil ani po anglicky.

„A kde chceš vlastne tú pôdu vziať?“ čudovala sa.

Sebavedome sa uškrnul. „Mám svoje kontakty, Ida. Už som ti predsa povedal. A včera som sa zhováral so starým priateľom, s dobrým starým priateľom...“

Ida si spomenula, že keď prišli do Nelsonu, aj o Paddym rozhlasoval, že je jeho priateľ. Lenže ten o tom ani nevedel. Úprimne povedané, čudovala sa, že by Ottfried s tou lámanou angličtinou mohol nadviazať akýkoľvek rozhovor, nieto ešte priateľský vzťah.

„Joe Gibson,“ pokračoval Ottfried. „Bol zememeračom u Tucketta, ale odišiel od neho. S Tuckettom sa vraj nedá robiť. Je hrozný puntičkár. Kvakeri, normálny človek s nimi ťažko vyjde.“

Ida nadvihla obočie. „Počula som, že sú to bohabojní ľudia ako my. Ale...“

Radšej si zahryzla do jazyka. Karl si s Tuckettom výborne rozumie.

„Gibson vraví, že je to hajzel,“ odvetil Ottfried a sklopil zrak, keď sa Ida naňho vyčítavo pozrela. Kedysi by nikto z Brandmannovcov také slovo nevzal do úst. Bohabojní osadníci nadávky nepoužívali. „Ale to je jedno,“ pokračoval. „Gibson sa vyzná. Naozaj sa vyzná. A vraví, že v Plains je pôdy a pôdy, nikto si to ani nevie predstaviť. A nie sú tam skoro žiadni domorodci. Toľkú pôdu nemôžu využiť. Gibson vraví, že žijú z ruky do úst, lebo sú sprostí a leniví, aby ju obrábali. A tak ju predávajú. Za facku. Za pár prikrývok, hrncov a za fľašu whisky tam kúpiš celú farmu! A osadníkom to neskôr predáš za tristo libier. No povedz, nie je to dobrý kšeft?“

Ide sa skôr videlo, že je to podfuk, ale nechcela ho dráždiť. „A za čo chceš nakúpiť tie prikrývky, hrnce a whisky?“ spýtala sa. „Nemáme ani penny, Ottfried, to predsa vieš.“

Ottfriedova červená tvár sa roztiahla do sebavedomého úsmevu. „Dobre, ale máme niečo iné. Je to jedinečná šanca, musíme myslieť aj trocha dopredu. Joe Gibson má nejaké prachy. Za to by sa dali kúpiť jeden, dva vozy tovaru. A ja... mám Cat.“

„Všetci by sme sa presťahovali do Purau. Je to v Canterbury Plains a na pobreží žijú lovci veľrýb. Sú tam už nejaké farmy a mali by sme vlastný dom. Myslím, že ten Gibson tam už býval. A odtiaľ by s Ottfriedom chodili vyjednávať s domorodcami a skupovať pôdu. A ty by si im tlmočila.“

Ida sa usilovala zopakovať Cat obsah rečí z Ottfriedovej návštevy, v hlase jej zaznievali pochybnosti i nádej. Ani nepočkala, kým priateľka vyloží nákup – konečne nadišlo leto a na trhu bola hojnosť čerstvej zeleniny. Plánovanie večerného jedálneho lístka v hostinci musí počkať.

Cat nadvihla obočie. „Čomu hovoria vyjednávať?“ ironicky sa spýtala. „Ako si to predstavujú? Že za pár prikrývok dostanú obrovský kus pôdy?“

Ida očervenela. Hanbila sa za Ottfrieda i jeho kumpána. „Tak nejako,“ pripustila. „Ani mne sa to nepáči, Cat. Ale je to šanca! Nemusela by som ísť s otcom a ostatnými do Austrálie, a ty by si mohla ostať u nás!“

Cat pokrútila hlavou a vykladala nákup. „Ida, ja nemôžem ísť s vami. Nemôžem s vami ostať. Ale rada sa zveziem, ak ma vezmete. V Purau sú takmer všetci domorodci príslušníkmi kmeňa Ngai Tahu. Lenže ak sa tam usadíte, Ida, ja tam nebudem môcť ostať. Zabúdaš na dieťa. Alebo si zmenila názor a chceš to Ottfriedovi vyzradiť?“

Ida si zahryzla do pery. „Mohla by si povedať, že to máš s iným,“ zamrmlala.

Cat ju prebodla pohľadom. „Nevrav! A prezradíš mi, s kým som sa kurvila?“

Ida sklopila zrak. „Prepáč,“ ospravedlnila sa. „Len som si predstavila, aké by to bolo krásne. Tak ďaleko od ostatných, nikto nás tam nepozná. Nikto by o nás neklebetil.“

„Nuž, keby tam Ottfried prikvitol s dvoma ženami, rýchlo by sa to zmenilo,“ ironicky odvetila Cat. „Klebetníci sa nájdu aj v najodľahlejších končinách.“

„Ale veď by si u nás pracovala. Si naša čeľadnica,“ Ida zúfalo hľadala východisko.

„To je jedno,“ tvrdo odsekla Cat. „Uvažuj, Ida. Nemáte ani vlastný dom, o hospodárstve ani nevraviac, načo by vám bola čeľadnica? Tomu by predsa nik neuveril! A ty nevyzeráš, že by si potrebovala komornú. Navyše ak sa v slušnej kresťanskej rodine pritrafí, že čeľadnica alebo komorná čaká dieťa, tak ju vyhodia! Aj Beitovci to tak robili. Čo sme sa len s Mary napočúvali od pani Hansenovej, aby sme si dávali pozor, keď sme mali voľno.“

„Mohli by sme povedať, že sme sestry,“ Ida ďalej kula plány.

Cat si siahla na čelo. „Nepodobáme sa na seba,“ odvetila. „Zato naše deti sa na seba istotne budú podobať. Pochop, Ida, nemôžem ostať s vami. Ottfried sa nesmie dozvedieť, že čakám dieťa.“

„Ale keď pôjdeš k domorodcom a Ottfried tam s Gibsonom neskôr príde vyjednávať, uvidí aj dieťa,“ namietla Ida.

„Pôjdem ďalej, nemusím sa predsa pripojiť k prvému kmeňu, čo stretnem,“ rázne vyhlásila Cat. „A keby sa objavil, dieťa vôbec nemusí vidieť. Ani to nie je pravdepodobné. Ida, prebuď sa konečne! Gibson nechce Ottfrieda, on chce mňa! Potrebuje človeka, čo by mu pomohol prekabátiť domorodcov. Keď zmiznem, Ottfried ho prestane zaujímať.“

Ida sklopila zrak. „A zasa nebude mať prácu a ja budem odrezaná od sveta v Purau,“ zašepkala.

Cat si pošúchala čelo. „To je pravda,“ neochotne súhlasila. „Musím teda vypadnúť skôr. Hádam len Ottfried bude mať toľko rozumu, aby ostal v Nelsone. Pochybujem, že by ťa ťahal do Austrálie. Už sa mu nechce dať sa dirigovať radou starších. Podľa mňa, Ida, Ottfried sa chytí každého šialeného nápadu, len aby mohol zbohatnúť bez práce!“

Cat sa teda začala pripravovať na odchod. Ida sa trápila, že ostane s Ottfriedom sama. Navyše sa obávala, ako zareaguje, keď zistí, že Cat odišla. Najmä ak vo svojich plánoch rátal s jej jazykovými znalosťami.

Ottfried Brandmann bol skalopevne presvedčený, že Cat a Gibson sú pre neho kľúčom k nesmiernemu bohatstvu.

V tomto zmysle sa vyjadril aj pred kumpánmi v krčme. Väčšinou to boli niekdajší susedia a kamaráti z Raben Steinfeldu alebo zo Sankt Pauli. Manfred Schieb, Robert Busche a ďalší, čo v Nelsone živorili na príležitostných zárobkoch, váhali, či majú nasledovať Langeho a Brandmanna do Austrálie. Ottfried sa pred nimi vystatoval svojimi plánmi. Jeho naliehavý hlas bolo počuť až do kuchyne, kde Ida pripravovala jedlo. Cat ostala v kôlni, lebo popoludní sa necítila dobre.

„Nemáte odvahu, chlapci!“ bľabotal Ottfried. „Furt máte v hlave len vlastnú pôdu a obec. Lenže to nikam nevedie! Toto je nová krajina, priatelia! Šťastie tu čaká na každom rohu, len ho treba chytiť za pačesy!“

Robert Busche sa zasmial. „A tú svoju Cat chytáš za prsia či za zadok?“ vyzvedal. „Všetka česť, baby máš pod kontrolou. Len sa čudujem, že Ida to tak pokojne znáša. Moja Elfriede by so mnou inak zatočila!“

Ottfried sa buchol do pŕs. „Nuž, možno by si s tým mal dačo urobiť. Stavím sa, že tvoja Frieda sa hrabe s ostatnými do Austrálie! A ak sa ti nebude chcieť zakladať tretí Raben Steinfeld, urobí ti zo života peklo. To moja Ida poslúcha ako hodinky. Odkedy som jej vytĺkol z hlavy toho Karla, úplne sa zmenila!“

Ida očervenela až po korienky vlasov. Paddy za pultom s odporom zvraštil tvár. Prekvapilo ju, že hostinský rozumie toľko po nemecky.

Ottfried však už pokračoval. „Ale Mačička je divoška, to vám teda poviem. Kým som ju skrotil, nebolo to jednoduché, no...“

„Drž konečne hubu, Otie!“

Ottfried naozaj prekvapene zmĺkol, keď ho Paddy zahriakol. Hostinský sa obrátil k Ide a povzbudivo na ňu žmurkol. Potom postavil na pult poloprázdnu fľašu whisky a všetci s napätím stíchli. „Cat nepatriť ty. Ty neskrotil. Ona slobodná. Ak rozum, nie s tebou ísť.“

Ottfried naňho vyvalil oči, lebo dosiaľ sa s ním nezhováral po nemecky. Akoby sám stratil reč.

Namiesto Ottfrieda sa však ozval Robert Busche. „Ale ak nepatrí Ottfriedovi,“ pomaly prehovoril, „tak s kým potom tá štetka čaká decko?“

Po jeho slovách sa rozpútala víchrica. Ida nevedela, či má ostať v kuchyni, alebo bežať do kôlne varovať Cat. Ottfried však nepožadoval zdĺhavé vysvetľovanie. Konečne mu došlo, prečo sa ženy tak upli jedna na druhú, aké temné tajomstvo ich tak zomklo. A prečo Cat už dávno neodišla. Mohla predsa ujsť, hneď ako opustili Sankt Pauli, i kedykoľvek predtým. Lenže s deckom v bruchu sa nemá kam podieť, nikto by ju nezamestnal.

Kým Busche zdĺhavo vysvetľoval, čo mu vyzradila jeho Elfriede, Ottfried už mieril do kôlne.

„Tak vidíš, Paddy!“ víťazne skríkol na hostinského. „Starý Otie má dve baby, a obe s ním čakajú decko!“

Cat sa na smrť preľakla, keď do kôlne vletel Ottfried s vystrašenou Idou v pätách.

„Je to pravda?“ zreval. „Ty čakáš decko, a nič si mi nepovedala? A ty, špina, si o tom vedela?“ obrátil sa na Idu.

Cat sa posadila. „Čakám dieťa, ale je to moje dieťa,“ dôstojne vyhlásila. „Napokon, ty sa so mnou sotva môžeš oženiť a dať mu meno. A nerob si starosti o svoju povesť, onedlho zmiznem. Som si istá, že domorodci sa ma ujmú.“

„Ty chceš zmiznúť? K domorodcom? Čo to táraš, hlupaňa?“

Ottfried sa k nej priblížil, ale Cat už stála na nohách a v ruke zvierala nôž.

„Neopováž sa ma dotknúť!“ zasyčala.

Ottfried teatrálne zdvihol ruky. „Ale čo ťa nemá, Cat! Veď máš v bruchu moje decko, čo keby sa mu niečo stalo? Navyše sa mi to s tehotnou babou hnusí. Ale nemysli si, že mi ujdeš! Môjho syna nebudú vychovávať domorodci!“

„Možno to bude dievčatko,“ odsekla Cat. „No ako vravím, nie je to tvoje dieťa.“

„Ale čo? A s kým si sa ešte váľala, ty štetka? S bohabojnými otcami rodín v Sankt Pauli? Sama tomu neveríš! Nik by ťa neskrotil, Cat, ty si potrebovala Ottfrieda Brandmanna!“ Uškrnul sa a pobúchal sa po prsiach. „A teraz pekne privedieš na svet moje dieťa. Tam, kde ja budem chcieť.“

Pohrozil jej päsťou, ale Cat sa ho nezľakla.

„A ako si to predstavuješ, Ottfried?“ Ida prehovorila. V očiach sa jej zračili nádej i strach. „Nemôžeš sa predsa tváriť, že si ženatý s oboma. To je hriech. Je to zakázané. Aj medzi domorodcami, však, Cat?“

„Povedzme, že to nie je bežné,“ odvetila Cat.

Počula, že v Polynézii sa mnohoženstvo vyskytuje. Kedysi zrejme bolo zaužívané aj na Novom Zélande, ale v jej kmeni už nikto nemal dve ženy.

„Angličania to rozhodne zakazujú!“ vyhlásila Ida.

Ottfried sa rozosmial. „Koľko veci je zakázaných!“ odsekol. „Ale obávam sa, že naša malá Katharina by si ma asi nevzala.“

„No to si teda píš! Ani keby si bol jediný chlap na zemi!“ vmietla mu medzi oči.

„Veď ani nemusíš,“ pokračoval Ottfried. „Ale teraz vážne. Ja už od teba nič nechcem, Cat. Pridobre narábaš nožom. Raz to bolo celkom fajn, ale ja to mám radšej s poddajnými babami. Tak sa upokoj. No decko je moje, a to mi nevezmeš. Nemysli si, že mi ujdeš. Potrebujem ťa. Ida ti nevravela?“

„Že potrebuješ tlmočníčku, aby si ošklbal domorodcov?“ ironicky odvetila Cat. „Povedala. A ja som odmietla. Neurobím to, Ottfried. Nájdem si s dieťaťom niečo iné.“

„Veď ani nevieš, či ťa niektorý kmeň prijme,“ Ida konečne vyslovila, čo ju sužovalo. „Čo ak...“

„Čo?“ spýtala sa Cat. „Myslíš, že ma zabijú a zožerú? Nebuď smiešna, Ida, nanajvýš ma pošlú preč a pôjdem ďalej.“

„Ale sama si predsa povedala, že ich tam nie je veľa,“ namietla Ida. „Aj Gibson vraví, že v Canterbury nežije veľa domorodcov. Ak ťa nikto neprijme, ostaneš celkom sama. Čo potom?“

Cat si zahryzla do pery. Nebolo to pravdepodobné, ale teoreticky by sa to mohlo stať. Najmä ak je pravda, že Ngai Tahuovia žijú tak biedne, ako vraví Ottfried. Nie je to vylúčené, lebo kým žila u domorodcov, často sa stretávali s príslušníkmi iných kmeňov, ktorí kočovali. To, čo si sami dopestovali, im nestačilo na usadlý spôsob života, a tak sa sťahovali tam, kde sa dalo niečo uloviť. Možno sa nebudú chcieť ujať belošky s deckom. Ktovie, aké skúsenosti majú s belochmi. Či sa stretli iba s neškodnými misionármi alebo už aj s prefíkanými kšeftármi s pôdou, ako sú Ottfried a Gibson. To, že Cat bola spriaznená s kmeňom Ngati Toa, jej napokon vôbec nemusí pomôcť. Nie je to tak dávno, čo si bojovníci pod vedením Te Rauparahu podrobovali aj kmene v Purau. Sama si musela priznať, že jej plán má zatiaľ medzery.

„Tak čo potom urobíš?“ naliehala Ida.

Akoby považovala za riadenie osudu, že Ottfried sa dozvedel o Catinom tehotenstve. Kým bolo treba strážiť tajomstvo, nikdy Cat neprotirečila, ale teraz si nemohla pomôcť. Nesmierne sa bála, že by ju priateľka opustila.

„Pôjde do najbližšej belošskej osady a nájde si robotu,“ víťazoslávne sa pridal Ottfried. „Veď na ženu s deckom všade čaká toľko skvelých pracovných príležitostí! Spýtaj sa Lucie, ako sa jej darí. Aj tá má na krku pankharta.“

To netušili. Lucie dala dieťa zrejme niekomu do opatery. Vtom zišla Ide na um spásonosná myšlienka.

„A tá usadlosť v Purau je na samote?“

Ottfried sa zasmial. „Zlatko, celé Purau je samota. Tam by sa nikto nepozastavil ani nad tým, keby som mal päť manželiek. Možno si to všimnú nejakí lovci veľrýb, ale tým to môže byť jedno.“

„A možno by si si dokonca vyslúžil obdiv, čo?“ nazlostene odvrkla Ida, no vzápätí sa vrátila k svojmu nápadu. „Nikto by teda nemusel vedieť, že Cat je tehotná. Stačí, aby ju pár mesiacov nikto nevidel. A keby náhodou, tak bude mať zásteru...“

„Ak nebude chcieť, nikto ju neuvidí,“ vyhlásil Ottfried.

„Podľa všetkého budeme rodiť približne v rovnakom čase,“ pokračovala Ida. „Mohli by to byť dvojičky.“ Obrátila sa ku Cat. „Chápeš, Cat? Každému by sme povedali, že sú to naše deti s Ottfriedom, a dali by sme ich tak aj zapísať. Tvoje dieťa by nebol pankhart. A ostala by si u nás!“

Cat v spomienkach zablúdila do Piraki Bay k Suzanne, Noni a Priscille. Jej dieťa rozhodne takto vyrastať nesmie! Ten Idin nápad nie je taký zlý. Veď sa nemusí rozhodnúť hneď. Najskôr si to v Purau obzrie. Kým na nej nebude tehotenstvo vidieť, môže cestovať s Ottfriedom a Gibsonom za domorodcami. A poprezvedať sa, či by ju prijali medzi seba.

„Tak dobre,“ súhlasila napokon. „Neviem si predstaviť, ako to bude fungovať, ale súhlasím, Ida. Idem s vami.“

Ottfried sa spokojne uškrnul. „To bolo rečí!“ zasmial sa. „Na to si musím ísť vypiť. Dvojičky! To treba osláviť!“

Ida si odpásala zásteru. Do kuchyne sa už nevráti. Nech si Paddy poradí sám.

Cat odložila nôž. Ešte stále jej bolo zle, radšej si znova ľahla.

Čo ak o dieťa napokon príde? Nie, tomu neverila. Nech je, ako chce, bohovia sú očividne na Ottfriedovej strane.

„Vyhral,“ trpko vyhlásila.

3.kapitola

Prípravy nasťahovanie doPurau sa rozbehli naplno. Joe Gibson bol nízky, mocný chlapík vtvári opálený, sdrsnými črtami. Keď skončil ako zememerač, pracoval ako lovec veľrýb atuleňov. Naozaj mal nejaké peniaze ahneď ich aj investoval dodvoch krytých vozov, doktorých vNelsone naložil tovar.

Ottfried sa chvastal, že Partridgeovci mu urobili dobrú cenu. Zabudol povedať, že ak to naozaj urobili, bolo to len alen kvôli Ide.

„Určite je lepšie, že odchádzate naBanksov polostrov než doAustrálie,“ vyhlásila súcitne pani Partridgeová, keď Ida prišla navštíviť Elsbeth. „Chúďatko Betty si ide vyplakať oči. Ani zaživý svet nechce ísť doAustrálie! Chápem ju, rozpovedala mi, ako ste žili vMoutere Valley.“ Ida zaznamenala, že Schachtovo údolie má znova svoje pôvodné meno. „Veď to bola hrôza! Chúďa malé, nemôže predsa sama viesť celú domácnosť! Avychovávať brata! Najlepšie by bolo, keby obe deti ostali tu.“

Ida jej vduchu musela dať zapravdu, lenže otec stým nikdy nebude súhlasiť. Dosť ťažko znášal, keď mu Ottfried oznámil, že sIdou ostávajú naNovom Zélande. Aj starí Brandmannovci sa usilovali syna prehovoriť. Ide nikto nič nevyčítal. Každý predpokladal, že sa poslušne podriadi manželovej vôli. Pani Brandmannová iJakob Lange však vyčítali Ottfriedovi, že chuderku Idu odtrhne odjej viery. Avrozhovoroch medzi chlapmi vkrčme iste prišla napretras aj Cat. Robert Busche manželke prísne zakázal šíriť akékoľvek klebety. Našťastie chýr odruhej tehotnej žene Ottfrieda Brandmanna sa kjeho rodičom nedostal. Aj Buscheovci sa rozhodli, že doAustrálie nepocestujú. VNelsone pristála loď sďalšími nemeckými vysťahovalcami. Cestu apridelenie pôdy im zaplatil gróf Rantzau-Breitenburg. Neskôr mu mali odvádzať časť výnosov. Aj oni boli staroluteráni achystali sa dohôr nadMoutere Valley. Buscheovci aSchiebovci sa knim pripojili.

„Prečo nejdete aspoň doRantzau?“ nešťastne sa spytovala syna pani Brandmannová. Aj títo osadníci pomenovali novú osadu podľa svojho dobrodinca.

„Aprečo nejdete doRantzau vy?“ Ida odpovedala otázkou.

Bolo by to menej dobrodružné než odchod doAustrálie. Lenže chlapi krútili hlavami. Vážne argumenty však nemali.

„Prekáža im, že by sa museli prispôsobiť,“ vyhlásila, keď sCat pripravovali večeru. „Noví osadníci majú vlastných vodcov, nepotrebujú ani nášho otca, ani Brandmanna. Ottfrieda už vôbec nie. Ten gróf Rantzau všetko výborne zorganizoval, isto sa medzi nimi nájde aj niekto, kto hovorí poanglicky. Preto si chcú naši muži zakaždú cenu urobiť posvojom.“

Langeovci, Brandmannovci, Hauserovci adve ďalšie rodiny zoSankt Pauli napokon získali lístky naloď, ktorá 15. januára 1845 vyplávala doAdelaide vjužnej Austrálii. Ocieli svojej cesty vedeli iba toľko, že narozdiel odväčšiny ostatných austrálskych osád tam nikdy nebola trestanecká kolónia. Dokonca tam vraj žili staroluteráni, ktorí sa vysťahovali už počas prenasledovania kráľom Friedrichom Wilhelmom III. Možno sa súvercom potešia.

Keď sa Ida lúčila srodinou, Franz srdcervúco plakal. Zato Elsbeth nevyronila ani slzu. Iba namosúrene zazerala, akoby sa jej to vôbec netýkalo. Synovia osadníkov zAdelaide sa takej krásavici istotne potešia. Elsbeth nebola klasická kráska ako Ida, ale bola veľmi príťažlivá, živá – análadová.

„Také krásne dievča ako Betty sa uplatní všade!“ Cat sa usilovala pôsobiť optimisticky.

„Katharina, buď taká láskavá anechaj si tie narážky!“ okamžite zasiahol Jakob Lange, keď si Cat vyslúžila odElsbethváhavý úsmev. „Len čo Elsbeth dovŕši príslušný vek, vydá sa zaFriedricha Hausera. Je to poslušný, bohabojný chlapec. Jeho vieru neoslabili ani zlé skúsenosti zoSchachtovho údolia.“

„Lebo je taký tupý aspomalený, že si nevie zrátať dva adva,“ preistotu poanglicky pošepky dodala Elsbeth.

Ida ju naoko vyhrešila aotec obe počastoval káravým pohľadom, hoci nerozumel ani slovo. Rozčúlilo ho, že jeho dcéra tak dobre ovláda cudzí jazyk.

„Aj tomu urobím koniec!“ prísne vyhlásil. „Nestrpím, aby si sa sniekým zhovárala inak než ponemecky. Zneužívaš, že ti nerozumiem, Elsbeth.“

„Tak sa konečne naučte poanglicky, otec!“ odsekla Elsbeth. „Good bye, Ida,farewell. Musím baliť.“ Obrátila sa aodhodlane odišla dosvojej izby.

„Azda sa stým zmierila,“ vzdychla Ida aduchom neprítomne si pohladila brucho.

Už bolo vidieť, že je vdruhom stave, hoci brucho nemala ani zďaleka také veľké ako iné ženy vpiatom mesiaci. Cat bola natom podobne. Vširokých šatách to nanej vôbec nebolo vidieť. Ale odieťa si nerobila starosti, skôr to pripisovala nepriaznivým okolnostiam nazačiatku tehotenstva aúteku zozatopeného údolia.

Ida znášala tehotenstvo horšie aaj prinajmenšej námahe sa jej zle dýchalo. Dnes večer bude vhostinci variť naposledy. Azajtra ráno, keď loď vypláva doAustrálie, donového domova sa vydajú aj mladí Brandmannovci.

„Aspoň zatiaľ to tak vyzerá,“ poznamenala Cat.

Stále veľmi neverila, že sa všetko dobre skončí. Dúfala, že Elsbeth aspoň nevyvedie nejakú nerozvážnosť. Predstava, žebude žiť vnovej osade naodľahlom mieste vAustrálii, isto nie je ktoviečo, nadruhej strane štrnásťročné dievča nemôže ostať naNovom Zélande samo.

Ottfried sGibsonom sa rozhodli, že najuh doPurau pôjdu popri východnom pobreží. Bude to dlhšia, ale bezpečnejšia cesta než cezvnútrozemie. Napobreží sa nachádza viac osád, kde sa dá odpočinúť, aj cesty sú trocha lepšie. Prekonať vzdialenosť vyše dvesto míľ však bude náročné preľudí iprekone. Gibson kúpil dozáprahu štyri mocné, ale obratné avšestranne využiteľné kone. Cat sa potešila, keď zistila, že dva znich sú valachy, sktorými spávala vstajni vSankt Pauli. Druhé dva kone boli hnedáky. Chlapi poháňali každý jeden voz, Cat sa viezla sGibsonom, Ida sOttfriedom. Chasseur bežal popri vozoch, očividne sa radoval zoživota. Vpube vNelsone sa nudil.

Prvý deň došli zNelsonu naplaninu Wairau. Ida si smutne obzerala krásnu krajinu, ktorá im Wakefieldovou vinou unikla. Rovinu lemovalo pobrežie sosvetlými plážami, vpozadí sa týčili vrchy apodnebie bolo prekvapujúco priaznivé, príjemnejšie než vNelsone. Naoblohe ani mráčika, slnko žiarilo, vzduch bol priezračný ako sklo amorská hladina sa ligotala ako zrkadlo. Rovina bola zväčša zalesnená, kde-tu rástla aj hustá tráva. Domorodci vminulosti často klčovali lesy. Te Ronga však verila, že tam, kde vyrúbu strom, les už nikdy nevyrastie. Namiesto stromov sa rozšíri odolná tráva.

„Vraj je celkom dobrá preovce,“ poznamenal Gibson. „Redwoodovci, moji susedia vPurau, si priviezli pár oviec zoSeverného ostrova. Ktovie, či sa uchytia.“

Ide sa myšlienka chovu oviec páčila. VRaben Steinfelde mali kozu azmlieka robievali syr. Bavilo ju to adarilo sa jej. Zato Cat ešte vživote nevidela ani kozu, ani ovcu.

„Ak nie, dá sa tu aj siať,“ vyhlásil Ottfried auškrnul sa. „Ale to sa nás už netýka. My už nebudeme hrdlačiť, my budeme predávať! Nech sa trápia iní. My si prídeme iba popeniaze!“

Jakob Lange by istotne zapochyboval, či Pánboh požehná takéto obchodovanie, ale Ida si radšej zahryzla dojazyka. Odudalostí vSankt Pauli sa aj jej odnechcelo modliť. Má právo posudzovať Ottfrieda?

„Keby sme boli dostali túto pôdu, všetko by bolo inak,“ smutne pošepla priateľke.

Cat iba mykla plecom. Nemala vúmysle rozprávať Ide, že tento sen mali nadosah. Te Rauparaha bol pripravený vyjednávať, stačilo, aby sa Wakefield správal diplomatickejšie. Aaj keby nie, Cat sFenroyom by všetko urovnali. Všetko pokazil nešťastný výstrel zradov belochov. Svet sa zrútil nielen Cat, ale aj Ide.

Nechali zasebou ľúbeznú krajinu spalmami aplážami adošli napobrežie. Sledovali vyjazdené koľaje povozoch misionárov idomorodcov. Nataké široké vozy však boli priúzke, apreto napredovali len sveľkou námahou. Situácia sa zlepšila, keď mohli ísť tesne popri mori aďalej najuhu poútese. Nádherný výhľad im vynahradil všetky útrapy. Zálivy chránené skalnými útesmi aľudoprázdne štrkové ipiesčité pláže Ide pripomínali Bahiu. Keď si spomenula, ako bosky kráčala poteplom piesku, ako jej slaná voda omývala chodidlá, zovrelo jej srdce. Prísne si zaumienila, že nesmie myslieť naKarlove rozžiarené oči. Karlovi sa Bahia páčila rovnako ako jej.

Navrhol jej, aby sním ostala vraji. Vnímala to ako pokušenie amala by byť naseba hrdá, že odolala. Apredsa otom neprestala snívať. Snívala oBahii, oKarlovi iojeho bozku.

Táborili zvyčajne nakraji lesa. Ottfried iGibson sa podstromami cítili chránení. Cat to bolo smiešne – ak tam žijú domorodci, pocestných nespustia zočí. Keď ich budú chcieť napadnúť, urobia tak skôr, než sa Ottfried aGibson spamätajú. Chlapi si sadali kohňu spripravenými mušketami. Najedli sa amlčali rovnako ako počas celej cesty.

Dohodli sa, že budú predstierať, že sú dva manželské páry aidú najuh hľadať pozemky. Keby ich zastavili hliadky domorodcov, Cat im to mala vysvetliť. Ak budú mať šťastie, domorodci ich nechajú apôjdu ďalej. Budú si myslieť, že navozoch majú iba haraburdy dodomácnosti astavebný materiál. Cat celý deň sedela nakozlíku vedľa Gibsona, ten nedôverčivo sedel bezslova avôbec sa nepokúšal knej priblížiť. Ottfried mu iste porozprával, ako Cat vie narábať snožom.

Nadruhom voze sa mlčky viezli Ida sOttfriedom. Napätie medzi nimi sa dalo krájať anezmiernilo sa, ani keď Ida zoskromných zásob vykúzlila priam zázračné jedlá. Cat aGibson vedeli chytať ryby, poznali lesné plody ichutné, výživné korienky. Vnoci sa dopascí občas chytili aj nejaké vtáky.

Gibson sa vdivočine orientoval oveľa lepšie než Ottfried, Cat by bola rada vedela, kde sa to naučil, no nevypytovala sa ho nato. Obom mužom sa vyhýbala avečer sa ukryla dostanu kIde. Vdruhom stane spali Ottfried sGibsonom. Ak ich sledovali domorodci, určite sa čudovali. Ale očividne nemali chuť vyvolávať potýčky.

Nechceli vzbudiť pozornosť, apreto náklad navozoch neodokrývali. To, čo potrebovali poceste, mali ukryté podkozlíkom. Až potroch dňoch, keď riadne spŕchlo aženy sa chceli prezliecť dosuchých šiat, Cat odhrnula plachtu najednom zvozov. Vystrašene cúvla, keď namiesto lacného oblečenia, čo chcel Gibson predať domorodcom, zbadal bledú, nežnú tváričku Elsbeth Langeovej.

„Betty!“

Cat trhla plachtou azbadala druhého čierneho pasažiera – Ericha Brandmanna.

„Len nekrič,“ prosíkala Elsbeth. „Najlepšie by bolo, keby si nás nevyzradila.“

Lenže nato už bolo neskoro. Prekvapený výkrik prilákal najprv Gibsona avzápätí aj Ottfrieda sIdou.

„To hádam ani nie je pravda! Romeo aJúlia!“ Gibson podal Elsbeth ruku agalantne jej pomohol vystúpiť zvoza.

„Nie, pane, len Eric aBetty!“ opravila ho Elsbeth ačudovala sa, že Gibson vôbec nie je nahnevaný.

„Erich!“ pohoršene zvolal Ottfried, keď zbadal mladšieho brata. „Čo tu robíš? Mal si byť sostatnými nalodi, anie stvárať neprístojnosti podplachtou sdievčaťom. Nehanbíš sa, veď je to švagriná tvojho brata!“

Gibson sa opäť zasmial. „Prosím ťa, Ottfried, určite kničomu nedošlo, veď by sme to počuli. Čušali tam ako myšky. Ako ste to vôbec dokázali?“

Vodne mohlo podozrivé zvuky zakryť hrkotanie kolies alebo odfrkovanie koní, ale vnoci bolo úplne ticho. Nanajvýš sa ozval vtáčí hlas.

Elsbeth očervenela. „Nič sme neurobili!“ zašepkala. „Len sme chceli...“

„Chceli ste urobiť napriek rodičom auspokojiť svoje telesné chúťky!“ zahrmel Ottfried. „Mali by sme vás poslať späť!“

„Len sme nechceli ísť doAdelaide!“ vyhlásil Erich.

„Späť?“ Zvolala Cat. „Natýchto vozoch? Celú cestu? Zbláznil si sa, Ottfried?“

„Mám zodpovednosť voči bratovi isvojej rodine!“ vyhlásil Ottfried.

Gibson prevrátil oči. Rozumel asi polovici toho, čo sa povedalo ponemecky, ale podstatu pochopil.

„Len sa nehraj nakazateľa,“ zahriakol Ottfrieda. „Ty si zasa bigamista!“

„Čo je to?“ spýtal sa Erich Elsbeth.

Cat dúfala, že malá tomu nerozumela, tá našťastie pokrčila plecami.

„Romea ani Júliu rozhodne nepovezieme späť. Akde by sme ich zložili, keď loď doAdelaide je dávno preč? Azda si nemyslíš, že starý Lange poslal osadníkov doAustrálie asám sa vydal hľadať stratenú dcéru? Nikto predsa nevie, kedy pôjde ďalšia loď. Chceš ich dovtedy priviazať nareťaz, Otie? Apotom ich násilím naložiť?“

Ida pokrútila hlavou. Dosiaľ sa len mlčky prizerala, no teraz zasiahla. „Otec by Elsbeth už neprijal,“ pokojne vyhlásila. „Veď aj mňa takmer... on... nuž, bol nesmierne nazlostený, keď som sa len zhovárala sistým cudzím mladým mužom. Moja sestra bola pridlho sama sErichom.“

„Ale my sme naozaj nič neurobili,“ zopakovala Elsbeth.

„Je to pravda,“ pridal sa Erich. Obaja sa červenali až pouši.

„Akde ste sa vlastne vybrali?“ spýtala sa Cat. „Museli ste predsa mať nejaký cieľ.“

Dokonale mladých chápala. Navyše jej bolestne pripomenuli jej vlastný útek narebrináku zPiraki Bay. Odtých čias prešlo takmer osem rokov. Sama vtedy nemala konkrétny plán.

„DoWellingtonu,“ okamžite vyhlásila Elsbeth. „Totiž, najprv svami doPurau. Ale počuli sme, že je to neďaleko Port Victoria atam je prístav.“

„Určite vám nebudeme naťarchu, pane!“ obrátil sa Erich naGibsona. Očakával odneho väčšiu podporu než odžien. „Nasadneme nanajbližšiu loď.“

„DoWellingtonu ste to mali zNelsonu bližšie,“ poznamenala Cat.

Erich prikývol. „Ja viem. Lenže vprístave nám povedali, že najbližšia loď má odísť až budúci týždeň. Tak dlho sme sa tam nemohli skrývať. VPort Victoria to bude ľahšie. Nikto nás tam nepozná.“

„Myslel som, že máte kopu anglických priateľov,“ vysmieval sa Ottfried. „Nechceli vás prichýliť?“

„Nebuď smiešny, Ottfried,“ namietla Ida. „Partridgeovci, McDuffovci ipani Robinsová sú slušní ľudia. Neukrývali by deti predvlastnými rodičmi. Pani Partridgeová by rada zamestnala Elsbeth, sama mi to povedala. Lenže nie bezotcovho súhlasu.“

„Ačo chcete robiť voWellingtone?“ spytovala sa ďalej Cat.

„Nájdeme si prácu!“ vyhlásil Erich. „Pán McDuff povedal, že Wellington je veľké mesto. Určite niekto bude potrebovať chlapca narobotu.“

„Achyžnú,“ dodala Elsbeth. „Povieme, že máme oniečo viac rokov.“

„Takže ty ani neplánuješ, že sa stým dievčaťom oženíš?“ osopil sa Ottfried nabrata.

Erich sklopil zrak. „Mám predsa iba štrnásť. ABetty tiež. Azda neskôr...“

Elsbeth opäť očervenela, nesmelo naneho zaškúlila. Očividne sa otejto téme zatiaľ nezhovárali.

„Nuž, ja som zato, aby sme šli ďalej,“ vyhlásil Gibson. „Inak sa dnes už nikam nedostaneme. Čo urobíme sdeckami, otom môžeme rozhodnúť aj neskôr. Ateraz vylezte navoz, decká, anech je zvás nejaký osoh! Chápem, že sa vám nechcelo ísť doAustrálie, pán Montek, ale že ste sa tri dni dali tlačiť aťahať pocestách-necestách, zato teraz zaplatíte!“

„Prečo ste ho nazvali Montek, pane?“ čudovala sa Elsbeth, keď vyliezli nakozlík kuGibsonovi aCat. Asi sa im nechcelo viezť sa sosúrodencami. „Akto je Romeo? Veď on sa volá Brandmann, Eric Brandmann. Aja som Betty, nie Júlia.“

Gibson sa rozosmial. „Len som si spomenul najeden príbeh, ktorý unás vAnglicku pozná každé decko. Romeo aJúlia boli slávni milenci. Ani neboli oveľa starší odvás.“

„Aako to snimi dopadlo?“ zaujímala sa Betty.

Gibson pokrútil hlavou. „Mizerne, maličká. Ale vShakespearových časoch ešte nejestvoval Wellington.“

Prítomnosť Betty aErica spríjemnila cestu najmä Gibsonovi aCat. Deti im podrobne opísali útek.

„Vnoci predodchodom sme vyliezli navoz. Akeď ste zastavili, vždy sme tajne zliezli, veď sme sa museli aj vy...“ Betty očervenela.

„Apritom sme skoro nepili,“ doplnil Eric. „Našťastie ste sa vždy vzdialili odvoza. Akeď ste si založili oheň, nedávali ste pozor. Vtedy sme zliezli.“

Aj jedli málo. Zásoby sa im minuli už nadruhý deň. Nedočkavo sa vrhli nachlieb, syr isušené mäso, čo im Cat ponúkla. Asplnými ústami nadšene komentovali krásy krajiny, cezktorú prechádzali.

„Aká nádherná pláž! Ako vBahii!“

„Ale tam bolo teplejšie.“

„Aj hudba tam bola dobrá. Pamätáš sa?“

„Jasné!“

Eric sa pustil pohmkávať atlieskať dorytmu. Betty sa pridala. Cat sa obrátila naIdu – zbadala jej túžobný pohľad.

Čierni pasažieri zabávali ostatných aj večer priohni. Polievku jedli rovnako hltavo ako dospelí, veď posledný kus cesty bol pomerne ťažký, aobe deti bezreptania pomáhali tlačiť vozy poklzkej blatistej ceste. Narozdiel odostatných sa však hneď neutiahli spať, ale dlho donoci sa zhovárali. Stíchli, až keď sa napätie medzi dospelými dalo krájať.

„Nemohli by ste nám rozpovedať ten príbeh?“ Betty sa obrátila naGibsona, aby prelomila ľady. „Ten, čo vAnglicku všetci poznajú.“

Gibson iba hodil rukou. „Neviem pútavo rozprávať,“ namietol.

„Nie, tomu neverím!“ Betty ho obdarila sladkým úsmevom. „Určite ste dobrý rozprávač. Aspoň to skúste!“

Ida jej prišla napomoc. Nechcela, aby deti zistili, čo je medzi ňou, Ottfriedom aCat. Iste sa im vidí dosť čudné, že nespí vstane smanželom, ale sCat. Amožno je naozaj načase prelomiť ľady.

„Pán Gibson, nedovoľte, aby nás umorila zvedavosť,“ spremáhaním sa obrátila namanželovho spoločníka. „Vyrozprávajte nám to!“

Gibson si odkašľal. „No dobre,“ začal. „Boli raz dve rodiny...“

Vzápätí ho všetci sozatajeným dychom počúvali. Porozpačitom úvode sa Gibson rozhovoril anazáver, keď opisoval, ako Romeo nasledoval Júliu nadruhý svet, Ida aj sosestrou plakali.

„Ach, to bolo krásne!“ vzlykala Betty. „Poznáte aj nejaký iný príbeh?“

Joe sa zasmial. „Veru nie. Dnes večer už rozhodne nie. Ateraz si musím dať whisky apremazať si hlasivky. Ak chcete ďalší príbeh, musí ho rozpovedať niekto iný...“

Vstal azašiel dovoza pofľašu. Odpil si apodal ju ďalej. Cat sa napila apodala fľašu Erichovi. Mládenec ju sebavedome vzal, ale odpil si veľmi opatrne. Napriek prísnej Brandmannovej výchove to isto nebola jeho prvá whisky.

„Tak čo bude stým rozprávaním?“ spýtala sa Betty ostatných, keď si poriadne uhla. Záchvat kašľa sa jej podarilo potlačiť.

„Dnes už nie,“ rozhodla Cat. „Musíme sa vyspať. Ale zajtra... zajtra vám ja niečo vyrozprávam. Bude to ovzniku Aotearoy.“