Start

Eva Dedinská

Dve tváre dvoch mužov

Text © 2015 by Eva Dedinská

Cover design © 2015 by 3H creative studio

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by Ikar

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY

Redigovala Lucia Žáryová. 

Korigovala Hana Brunovská. 

Obálku navrhlo a upravilo 3H creative studio. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 

ako svoju 693. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4113-8

Prológ

Stála som uprostred miestnosti plnej ľudí. Takmer nikoho som nepoznala. Cítila som úzkosť. Bola som zmätená a dezorientovaná.

Zrazu z masy neznámych vystúpili moja mama a sestra – mama, už sedem rokov mŕtva, a sestra, o ktorej som už dlhší čas nepočula. K mame sa pridali dvaja muži, môj otec a brat. Tiež mŕtvi. Nechápavo som na nich hľadela, a hoci sa mi dral z hrude výkrik, nevyšiel zo mňa ani hlások. Mala som sucho v ústach, aj popraskané pery túžili po vode. Nikde som však nijakú vodu nevidela, ani vodovodný kohútik či kúsok ľadu.

Bola som neuveriteľne smädná...

Keď som znova otvorila ústa, odhodlaná tentoraz nezlyhať, napravo odo mňa nastal akýsi rozruch. Úzkym koridorom ku mne prichádzalo dievčatko, za ním ďalšie – moje dcérky. Zastali na dva kroky odo mňa, mlčali, iba sa usmievali. Keď mi Kristínka mávla drobnou rúčkou, stislo ma pri srdci.

Chcela som ju privolať, a práve vtedy ma niekto potiahol za ľavé rameno. Otočila som sa. Môj pohľad sa stretol s jeho pohľadom. V očiach mu hrozivo zaiskrilo...

V tom momente ma niečo strhlo dozadu, zdvihlo nad hlavy zúčastnených a roztočilo v prudkom vzdušnom víre. Rozkašľala som sa. Pálilo ma na hrudi a v hrdle ma stále škriabalo od smädu. Keď vír ustal, obklopila ma tma. Ďalej som visela vo vzduchoprázdne, moja rodina sa strácala medzi bielymi bodkami hlboko podo mnou, až mi napokon zmizli z dohľadu. Znovu som sa rozkašľala.

Zrazu som si uvedomila svoje ruky. Okolo zápästí som mala omotaný povraz. Zarezával sa mi do kože, keď som mykla rukami. Sykla som od bolesti. Zaplavil ma strach. Chcela som kričať, no bola som ako nemá. Úplne som stratila hlas.

Ďalší záchvat kašľa ma priviedol k vedomiu. Pomaly som sa preberala. Ešte chvíľu som ležala so zatvorenými očami. Nevládala som pohnúť ťažkými viečkami. Keď som to skúsila znova, iba sa zachveli. Ostré slnečné svetlo mi to nedovolilo. Chvíľu mi trvalo, kým som vládala prijať ten nečakaný prechod z tmy do svetla. Najprv som otvorila oči iba na štrbinky, nech si zvyknú postupne na vnemy, ktoré o chvíľu odošlú do omámeného mozgu. Bola som malátna a slabá, ako pod vplyvom drog. A stále neskutočne smädná!

Keď som už konečne dokázala udržať oči otvorené, rýchlo som nimi prebehla po miestnosti. Prebrala som sa v neznámom prostredí, izbu som nepoznala. Nevedela som, kde ma väznia. Nemohla som si to overiť, lebo aj pri tom najmenšom pohybe ma zápästia pálili.

Zaklonila som hlavu, nakoľko mi to dovolili nepoddajný vankúš a stŕpnutá šija. Ruky som mala priviazané ku kovovej posteli – rovnakým povrazom, aký som videla v sne.

Sen? Snívalo sa mi, alebo to boli iba výplody mojej omámenej mysle? Neškodné obrazy alebo halucinácie?

Odtrhla som pohľad od jasnočervenej krvi, ktorá sa mi hadila predlaktím – tú bolesť som si teda nevymyslela, bola skutočná, zrejme som sa poranila pri pokuse oslobodiť sa. Nadvihla som hlavu, aby som si prezrela zvyšok tela. Niekto cezo mňa prehodil hrubú deku, preto som nič nevidela. Pohla som nohami a prevalila som sa raz na jeden, potom na druhý bok. Zaujímalo ma, či mám aj iné poranenia. Okrem rúk, do ktorých mi zo zápästí vystreľovala bodavá bolesť, nič iné ma nebolelo. Uľavilo sa mi.

Ak môjmu únoscovi nešlo o moje telo, o čo teda?

Ako prvé mi na um prišli moje dcéry. Preto som ich videla v sne? Vari im chce niekto ublížiť? Odpratal ma z cesty, aby sa dostal k nim?

Kto?

Nech som sa akokoľvek usilovala, nenašla som jediného človeka, ktorý by chcel ublížiť mojim dievčatám. Na malý moment som si pomyslela na bývalého partnera, ale vzápätí som to obvinenie zavrhla. Braňo by na dievčatá ruku nevztiahol, Kristínka je predsa jeho dcéra!

Ale čo ak predsa?

Spomenula som si na náš posledný rozhovor. Prosil ma, žiadal ďalšiu šancu, poslednú... Pohádali sme sa.

Obvinil ma, že milenca kladiem pred dievčatá. Kričal na mňa. Vyhrážal sa, že mi ich zoberie. Vyzeral naozaj hrozivo. Šiel z neho strach. A ja, hlupaňa, som takmer podľahla vášnivým citom, ktoré sa vo mne prebúdzali. Dlho som proti nim bojovala, ale boli silnejšie.

Ešte tu bol ten druhý muž.

Vie vôbec Róbert, že som zmizla? A keď áno, určite už zburcoval políciu a pritom rozbehol aj sám pátraciu akciu.

Istota, že urobí všetko, aby ma čím skôr našiel, skrotila moje búšiace srdce a zabrzdila narastajúcu paniku. Róbert ma nájde! Róbert mi pomôže!

Vysilená rozmýšľaním som znovu upadala do spánku, keď som zachytila pohyb pri dverách. Spánok ma okamžite prešiel. Otvorila som oči dokorán a sledovala postavu, ktorá sa zakrádala k mojej posteli.

„Ty,“ vydýchla som. Nebola to otázka. Keď som ho tu teraz uvidela – tu v cudzej izbe, uväznená na posteli s rukami nad hlavou –, všetko mi začalo byť jasné. Preboha, ako som sa len mýlila!

„Doniesol som ti jedlo,“ oznámil. Vyhýbal sa môjmu pohľadu. Podnos s pohárom vody a miskou, z ktorej sa parilo, položil na stolík vedľa postele.

„Prečo?“ vyjachtala som, bojujúc so slzami.

Neodpovedal. Vzal misku a sadol si ku mne na posteľ. Nakŕmi ma, len aby mi nemusel uvoľniť ruky. Lyžicou nabral polievku.

Odvrátila som hlavu. Hoci mi prázdnym žalúdkom prebehol kŕč, rozhodla som sa neprijať od neho nič.

Keď bol schopný uniesť ma a zviazať, ľahko mi mohol do jedla aj niečo primiešať. Drogy! Bola som si istá, že ma nadrogoval už predtým.

„Mala by si niečo zjesť,“ dohováral mi. V hlase mu znel nefalšovaný záujem, ako keby mu skutočne šlo o moje dobro.

Jedlo som tvrdohlavo odmietala.

„Diana, musíš nabrať silu,“ nútil ma. „Polievka je šošovicová. Tú máš predsa rada.“

Nezlomil ma.

Ešte chvíľu sa usiloval. Potom si vzdychol, ako ošetrovateľ nad nespolupracujúcim pacientom, a odložil misku späť na podnos.

„Aspoň trochu vody,“ núkal ma.

Voda?!

Bola som odhodlaná odmietať všetko, čo mi ponúkne, ibaže moje vysušené hrdlo sa dožadovalo vody. Mimovoľne som mľaskla jazykom, pozbierajúc zvyšky slín, aby som si ovlažila popraskané pery. Dlho som váhala, smäd však bol silnejší. Prikývla som. Pozorovala som, ako dvíha pohár. Chystal sa mi ho priložiť k ústam, aby som sa napila, keď sa nám znovu stretli pohľady.

Zrazu zo mňa vyletela spontánna otázka: „Čo si urobil dievčatám?“ Vnútrom mi prebehol kŕč strachu. Desila som sa jeho odpovede, no ešte horšie by bolo nevedieť.

„Ty si myslíš, že by som im vedel ublížiť?“ spýtal sa šokovaný smerom, ktorým sa uberala moja myseľ. „Mám ich rád,“ dodal.

Nevedela som, čomu veriť. Ak ich má rád, prečo im zobral matku?

„Kde sú?“ ponáhľala som sa s ďalšou otázkou, kým bol prístupný rozhovoru.

„Doma,“ povedal stroho. Opäť zdvihol pohár a priložil mi ho k perám.

„Ale...“

„Je pri nich tvoja sestra,“ čítal mi myšlienky.

To mi stačilo. Poznanie, že dievčatá sú v poriadku, ma naplnilo pokojom – aspoň v tej chvíli. Prijala som ponúkanú vodu. Najprv som pila pomaly, potom som chcela viac. Usúdil, že stačí.

„Musíš piť pomaly. Prídem znova,“ oznámil a zdvihol sa z postele. Odišiel a zobral so sebou aj podnos s nedotknutou polievkou.

Prečo odišiel? Hnevalo ma to. Mala som ešte veľa otázok. Kadečo by mi mal vysvetliť!

Prečo som tu? Ako dlho? Čo so mnou robil? A čo so mnou plánuje urobiť? Aký je môj koniec?

Prečo? Prečo? Prečo?

Znovu som zaspala. Myseľ ešte nezvládala toľko otázok, preto sa podvolila spánku, ktorý ma mal posilniť.

Moje podvedomie sa vrátilo k predchádzajúcim myšlienkam. K rozjímaniu o dvoch mužoch môjho života.

O Braňovi, s ktorým som prežila krásny čas, kým nás rozdelili väzenské mreže. Porodila som mu dcérku – preto nikdy nebudem ľutovať všetky tie roky, ktoré som mu dala.

O Róbertovi, ktorý mi vstúpil do života úplnou náhodou – v čase, keď som najviac potrebovala priateľa...

1)

Vyzerali takí šťastní...

Keď otvorili dvere, celý obchod sa naplnil kúzelným teplom, ktoré zohrialo studené biele steny, ba aj listom vysokého zeleného kvetu dodalo lesk. Zaútočilo na bodové svetlá, osvetľujúce vitríny – akoby zrazu svietili ostrejšie. V ich žiare sa leskli strieborné a zlaté šperky, drahé kamene, aj sklíčka luxusných náramkových hodiniek.

Mladý pár, zrejme snúbenci. Držali sa za ruky. Muž a žena kráčali tesne vedľa seba, dotýkali sa ramenami, a keď si mladá žena prehodila dlhé vlasy cez plece, snúbenec dostal priamy zásah do tváre. Iba zažmurkal očami a usmial sa. Svojej vyvolenej venoval pohľad naplnený láskou, zbožnosťou... ten by jej vedel odpustiť oveľa horšie veci.

Snúbenci sa zaujímali o obrúčky. Svadbu majú o tri mesiace – najvyšší čas vybrať si prstienky.

Ukázala som im paletu s bielym zlatom.

Čakala som. Nikam som sa neponáhľala. Obchod zatvárame až o dve hodiny.

Práve vošiel do zlatníctva ďalší zákazník, keď mi zazvonil mobil. Vrhla som sa k nemu a rýchlo prijala hovor. Obzrela som sa za seba. Hádam šéfka nepočula zvonenie! Nepotrebujem ďalšie problémy.

„Haló,“ ozvala som sa do telefónu a potom som sa rýchlo ospravedlnila zákazníkom.

„Pani Bachová, mali by ste prísť,“ povedal ženský hlas. Nespoznala som ho. Mrkla som na displej. Neznáme číslo. Ostala som zmätená. Určite ten hlas poznám! Akokoľvek som sa snažila, nedarilo sa mi priradiť k hlasu meno či tvár. Obava, že si opäť pohnevám šéfku, mi zablokovala myšlienky.

„Prepáčte, kto volá?“ spýtala som sa.

„Olšová,“ predstavila sa volajúca. „Volám z manželovho telefónu,“ dodala.

Preto to neznáme číslo!

„Aha,“ povedala som. „O čo ide, pani Olšová? Nejaký problém?“

„Nie. Všetko je v najlepšom poriadku. Iba... ide o vašu dcéru.“

Ihneď som vedela, koľko bije. „O Júliu?“

„Nebojte sa, je v poriadku. V záhrade, so Stelou. Naháňajú sa. Volám iba preto, aby ste vedeli, že je u mňa. Nechce ísť dnu, aj keď som jej to navrhla. Je dosť chladno, nemala by byť vonku dlho,“ obávala sa pani Olšová.

Má pravdu, už od rána cítiť vo vzduchu jeseň. Navyše ten vietor, ktorý sa asi pred hodinou rozpútal. Je ostrý – ak sa Julka pred ním ihneď neschová, ľahko prechladne.

„Najlepšie bude, ak si po ňu prídete,“ navrhla Olšová.

Mlčala som a rozmýšľala. Julka sa prikradla do záhrady Olšovcov. Nebolo to prvý raz. Nikdy nikomu nič nepovedala. Nikto nevedel, kam zmizla – ani ja, ani Kristínka.

Keď som prehltla všetky ospravedlnenia, ktoré sa mi tisli na jazyk – v poslednom čase som sa ospravedlňovala všetkým a všade –, ubezpečila som ju, že zaraz vyrazím.

Musela som ísť za šéfkou a pýtať si na zvyšok pracovného dňa voľno. Mala som však na výber? Nebolo nikoho, koho by som mohla poprosiť o pomoc.

Neľahký rozhovor so šéfkou sa na chvíľku oddialil. Snúbenci sa konečne dohodli a vypísala som objednávku na obrúčky z bieleho zlata. Aj keď bol v obchode ďalší zákazník a očividne mal záujem o zlaté prívesky, zámerne som ho prehliadala. Zavolala som na šéfku. Neodvážila som sa nechať obchod bez dozoru.

„Pani, poradíte mi?“ oslovil ma nerozhodný zákazník.

Namiesto toho, aby som vyhovela jeho prosbe, znova som zavolala na šéfku.

Čo tam, dofrasa, robí? prebehlo mi mysľou. Strácala som trpezlivosť, a o chvíľu ju určite stratí aj pani Olšová, ktorej sa po záhrade potuluje malé dieťa.

„Dúfam, že máte dobrý dôvod. Čo sa robí?“ vyrútila sa na mňa striebrovlasá majiteľka zlatníctva, ktorej stačil okamih, aby zhodnotila situáciu. „Prečo sa nevenujete tomu pánovi?“ opýtala sa nahlas, aby to počul aj on.

Od nervozity som si skrúcala prsty. Zhlboka som sa nadýchla a prevalcovala šéfku trúfalým vyhlásením: „Musím odísť. Hneď.“

V tom momente sa do mňa zapichli jedovaté zelené oči. Naplnili sa zlosťou. O chvíľu z nich vyšľahli blesky.

„Ako si to predstavujete?“ zavrčala stará pani.

„Ja... musím,“ habkala som. Nikdy som sa pred nikým necítila taká malá ako teraz, zoči-voči Valérii Frankovej.

Opäť som sa nadýchla a pokračovala: „Ide o moju dcéru...“

„Zase?“ prerušila ma Franková. „Už minule som vás varovala, pani Bachová. Ja nie som charita. Ak nie ste schopná vykonávať túto prácu a dodržiavať pracovný čas, stačí povedať. Nasilu vás tu držať nebudem. Možno nájdete niekoho, kto bude tolerovať vašu nedisciplinovanosť.“

Sklopila som zrak. Cítila som hanbu a poníženie. Najradšej by som z obchodu utiekla a nikdy sa sem nevrátila – ani ako zákazník. Nemôžem však ostať bez práce. Potrebujem peniaze! Rýchlo som zašliapla hrdosť, ktorá ma navádzala k tomu, aby som sa postavila na odpor. Teraz nie je vhodný čas na škriepku s Frankovou, i keď sa cítim ponížená.

„Pani Franková, prosím vás, naozaj musím. Keby som to vedela vyriešiť inak, neprosila by som vás o to voľno. Musím ísť za dcérou. Nikoho iného nemá,“ hrala som na jej city, aj keď som si nebola istá, či tá zbohatlíčka vôbec nejaké má.

„S tým na mňa nechoďte,“ napomenula ma prísne. Potom sa vrátila k jadru veci: „Kto tu za vás bude robiť? To mám obchod zatvoriť?“

Neubudlo by z teba, ty stará striga, keby si sa na chvíľu postavila za pult! pomyslela som si zlostne.

„Ide iba o dve hodiny. Necelé,“ opravila som sa, keď som skontrolovala čas. Od telefónu s Olšovou už ubehla polhodina – a ja som sa stále nedostala z obchodu. „Pred Vianocami potiahnem nadčas. Zadarmo,“ ponúkla som sa. „Prosím!“

Kým sa Valéria Franková vyžívala v pocite všemohúcnosti, premáhala som sa, aby som neokríkla zvedavého zákazníka, ktorý strčil svoj uhorkový nos medzi nás. Chcelo by to trochu taktu!

„Choďte,“ rozhodla Franková nakoniec.

„Nečakajte však tento mesiac odmeny,“ kričala ešte za mnou, keď som bežala k dverám.

Kašlem ti na odmeny! búrila sa moja myseľ, no ústa nepovedali ani slovo. Bola som rada, že ma Franková pustila. V podstate som obišla celkom dobre.

Hneď ako som vybehla na ulicu, pustila som ju a jej zlatníctvo z hlavy. Teraz sa musím čo najskôr dostať k Olšovcom.

Autom som bola pri dome skoro o desať minút, vďaka tomu, že som porušila všetky dopravné predpisy. Keby ma zastavili policajti, zobrali by mi nielen vodičský preukaz, ale aj rodný list.

Namierila som si to rovno do záhrady, dúfajúc, že Olšová pozoruje Julku spoza okna. Iba jej mávnem na pozdrav, schytím dcéru a zmiznem z ich pozemku, skôr ako ma nájomníčka zatiahne do ďalšieho pokorujúceho rozhovoru.

Keď som vyšla spoza rohu, takmer som vrazila do ženy so šálkou v ruke.

„Tu ste,“ privítala ma Olšová a potom natiahla ruku k záhrade. „Vôbec sa od Stely nepohla. Lákala som ju na kakao. Nič. Viete, Stela čaká šteniatka.“ Sučka je nemecký ovčiak. Júlia aj Kristína si ju veľmi obľúbili. To, ako sa Julka na ňu naviazala, mi potvrdilo správnosť môjho rozhodnutia. Keby sme mali psa my, Júlia by s ním trávila veľa času a málo by sa venovala učeniu.

Mám šťastie, že mám takýchto susedov. Vždy keď sa Julka alebo obe dievčatá prešmykli na ich pozemok, prihovorili sa im, neraz im ponúkli kakao či čokoládu. Nikdy dievčatá neposlali preč, ani ich len neokríkli, nevyhrešili, trpezlivo počkali na mňa. Bola som im za to vďačná. Dievčatá však nemôžu zneužívať ich dobrotu donekonečna!

Rozľahlá záhrada bola ideálne miesto pre jesenný vietor. Splašene kľučkoval po priestranstve, zapieral sa do holých stromov, vrážal do dievčatka, ktoré ho ignorovalo, potom priletel ku mne. Tak som sa ponáhľala za Julkou, že som nestrácala čas zapínaním gombičiek na starom kabáte. Vietor sa ľahko dostal k pletenému svetru a cez veľké oká rovno mne na kožu. Rýchlo som sa pozapínala a ruky si strčila do vreciek. Pozerala som na dcérku. Pohľadu na susedu som sa radšej vyhýbala. Už aj tak som sa cítila previnilo.

„Mala byť na výtvarnej. Neviem, prečo tam nešla,“ uvažovala som nahlas.

„Nerozmýšľali ste nad psychológom?“ nadhodila Olšová odrazu.

Zaskočila ma. „Prosím?“

V mysli som hľadala slová, ktorými by som Julku presvedčila, aby išla so mnou. Ak som aj hovorila nahlas, určite som nečakala, že hneď poslúchne.

„Psychológ,“ zopakovala Ester. „Na škole sme mali jednu výbornú doktorku. S deťmi to vedela a veru nejednému pomohla. Opýtajte sa v škole... možno triednej pani učiteľky. Teda... podľa mňa,“ zvráskavené ruky, posiate stareckými škvrnami, si pritisla na hruď, a pokračovala: „Julka je veľmi uzavretá do seba. U deväťročných detí to nie je v poriadku.“

Tieto pedagogické rady boli naozaj nepríjemné. Sama dobre viem, že Julka vybočuje z bežného štandardu. Je iná ako deti v jej veku – citlivejšia, vnímavejšia, samotárka. Pokiaľ to však nebude nevyhnutné, nemienim vodiť deväťročné dievča po doktoroch.

„Ak by ste chceli, zoženiem vám kontakt na psychologičku, o ktorej som hovorila,“ ponúkla sa Olšová. V tej chvíli by som jej najradšej skočila na nohu. Možno by som tým učiteľku-dôchodkyňu šokovala a odvrátila tak jej pozornosť od Júlie. Určite to nie je príjemné, keď sa vám cudzie dieťa tmolí po záhrade, navyše keď zaňho podvedome preberiete zodpovednosť – Ester Olšová si zrejme iba odbehla po kávu a potom sa vrátila von, len aby mala dievča stále na očiach –, ale aby posudzovala Julinkin duševný stav, to už bolo priveľa.

Pozrela som na dcéru. Čupela pri psovi a hladkala ho po chrbte. Nehovorila nič. Bola mĺkva, čo kotná sučka isto ocenila. Tešila ju Julkina spoločnosť – upokojujúca, nenásilná, priateľská.

Olšová rozprávala ďalej. Sypala rady. Sem-tam si z tváre odhrnula neposlušnú kučeru. Horekovala nad smutným osudom malého dievčatka. Nebolo tajomstvom, že Julka nemá otca. Svoju prvorodenú som priviedla na svet ako slobodná mamička. Bolo to moje rozhodnutie – a určite to bolo najlepšie, čo som mohla pre ňu urobiť! Ani pri Kristínke som sa veľmi nevyznamenala. Problém bude zrejme vo mne.

Stop!

Rozchod s Julkiným otcom predsa nebola moja vina. Nemôžem ani za to, že Kristínkin nežije s nami. Jednoducho, nepriťahujem tie správne typy!

Pohla som sa a bez upozornenia zamierila k dcére. Dôchodkyňa ma prekvapene sledovala. Dovolila som si odísť uprostred rozhovoru...

Pristúpila som k dievčatku. Zodvihla som školskú tašku a zavesila si ju cez plece. Potom som natiahla ruku a pohladkala Julku po dlhých vlasoch, ktoré mala ako závoj rozprestreté na chrbátiku.

„Kde máš čiapku, Julka? Fúka vietor.“

Julka neodpovedala, čiapka ju nezaujímala a vietor jej vôbec neprekážal. Stela na mňa zboku pozrela. Potom si položila hlavu späť na labky. Odo mňa jej nehrozí nijaké nebezpečenstvo, preto sa pokojne vrátila do predchádzajúcej polohy.

„Julka, poď.“ Nežne som jej ťukla do ramena. „Vyzdvihneme Kristínku zo školy a pôjdeme domov.“

Pozrela na mňa a tvárička jej znežnela od úsmevu.

„Nemusíš ísť do práce?“ spýtala sa.

Opäť ma šokovala jej náhla premena.

„Nie, dnes už nie,“ prisvedčila som.

Julka si vložila ruku do mojej a dala sa odviesť zo záhrady.

„Dovidenia, teta Ester,“ povedala Olšovej, ktorá na nás čakala pri bráničke. „To kakauko si dám nabudúce, dobre? Dnes som naozaj nemala chuť. Nehneváte sa?“

Ester ostala zaskočená. Stratila slová, preto jej chvíľu trvalo, kým Julke odpovedala. „Pravdaže sa nehnevám, babuľka.“

Julka spokojne pokývala hlavou a zamierila k autu.

„Ďakujem, pani Olšová. A ešte raz prepáčte,“ znovu som sa ospravedlnila. Neušlo mi, ako Ester zvlhli oči a zrumenela tvár. Taká bola dojatá, že nevládala rozprávať. Iba mávla rukou a vydala sa opačným smerom.

„Prečo si nešla na výtvarnú?“ spýtala som sa. Pohľadom som rýchlo mrkla do spätného zrkadielka a potom som ho vrátila na cestu. Práve včas, môj jazdný pruh križoval spadnutý konár, navyše oproti prichádzalo auto. Prudko som dupla na brzdu. Keď nás auto minulo, pokojne som obišla prekážku a na konci ulice som odbočila doprava. Mierila som ku škole. Išla som pomaly, čakala som na Julkinu odpoveď.

Keď som zopakovala otázku, iba mykla plecom.

„Ty predsa rada maľuješ.“ Julkina neprítomnosť na krúžku mi nedávala zmysel. Dievča má prirodzené nadanie na výtvarné umenie. Aj pani učiteľka to povedala.

Nedostala som odpoveď.

„Povedala si pani učiteľke, že dnes neprídeš?“

Pokrútila hlavou. Otvorila školskú tašku a začala sa v nej prehrabávať. Vybrala z nej knižku o koňoch a držala ju pred sebou ako ochranný múr.

Vzdychla som si. Júlia nemá rada, keď jej dohováram. Ibaže ja to riešiť musím! Nestalo sa prvý raz, že nedbala na rozvrh dňa a vymyslela si vlastný program. Väčšinou však vymeškala anglický jazyk alebo počítače – na týchto krúžkoch od nej totiž očakávali, že sa niečo naučí, a to si vyžadovalo sústredenie. Julkino výtvarné nadanie akoby ubralo na jej talente pre prírodné vedy, najmä matematika, prírodoveda, ale aj anglický jazyk boli predmety, ktorých sa doslova desila. Na výtvarnej výchove sa však mohla realizovať a nikto od nej nevyžadoval dokonalé výsledky – azda preto boli jej výtvory v triede najlepšie.

Júlia predstierala, že číta.

„Julka, rozprávaj sa so mnou!“

Nič. Naďalej si listovala v knihe.

Spomalila som. Jednou rukou som pevne zovrela volant a druhou som sa načiahla dozadu. Julka sa na mňa prekvapene pozrela, keď som jej vytrhla knihu z rúk. Hodila som ju na predné sedadlo.

„Julka, niečo som sa pýtala,“ povedala som prísne. „Prečo si nešla na krúžok? Čo si zase robila v záhrade tety Ester?“

Mlčala. Vzdorovito odula peru.

Vzdychla som si.

„Zlatko, už sme o tom hovorili. Nemôžeš chodiť k tete Ester, kedy sa ti zachce. Nie je to náš pozemok. Nie je to naša záhrada,“ dohovárala som jej.

Julka mykla plecom.

„To, že nás teta v lete niekoľko ráz pozvala na grilovačku, ešte neznamená, že tam môžeš chodiť, kedy chceš. Musíš sa naučiť rešpektovať isté pravidlá.“ Vlastný hlas mi znel cudzo. Akoby som opäť počula svoju mamu, jej nekonečné prednášky o tom, čo sa môže robiť a čo nie. Hoci to vždy myslela dobre – teraz to už viem –, spomenula som si, ako ma všetky tie napomenutia a rady otravovali a obmedzovali. Rozdiel bol v tom, že ja som sa usilovala mamu poslúchať, zatiaľ čo Julka robí pravý opak. Riadi sa podľa seba. Príliš citlivo reaguje na podnety z okolia, preto je pre ňu jednoduchšie vypočuť si svoj vnútorný hlas, ako mu vzdorovať, dokiaľ ju duševne nevyčerpá.

„Bola som za Stelou,“ prehovorila Julka. „Bude mať šteniatka.“

„Viem,“ vzdychla som. Júlia opäť odbočila od témy.

Keď dlho nič nepovedala, pochopila som, že sa opäť uzavrela do seba a náš rozhovor sa skončil.

„Bojím sa o teba. Nesmieš chodiť po meste sama. Navyše bez toho, aby som vedela, kde si. Rozumieš mi?“ Striehla som na Julkinu reakciu.

„Prepáč, maminka.“ Hlas sa jej chvel nefalšovanou ľútosťou. Triasla sa jej brada a v očkách sa jej zaleskli slzy.

Preglgla som, aby som uvoľnila hrču v hrdle. „Dobre,“ povedala som. Mrzelo ma, že som ju musela vyhrešiť. V niektorých veciach však nesmiem ustúpiť.

Náš rozhovor mi neschádzal z mysle, ani keď som odbočovala na parkovisko pred školou.

„Počkáš v aute, alebo ideš so mnou?“ spýtala som sa neskôr.

„Počkám tu. Vrátiš mi knižku? Budem si čítať,“ sľúbila Julka.

Vyhovela som jej. Nemala som pochybnosti. Teraz sa neodváži ujsť. Keď sa s Kristínkou vrátime, určite ju nájdeme s nosom zaboreným v knižke. Zamkla som auto a ponáhľala sa do školského klubu.

2)

Dom sa naplnil hlasmi dievčat. Prekárali sa preúlohy. Zvyčajne si ako prvá sadá kuknihám Kristínka. Napísať čiarky, vlnky, kolieska – to je jednoduché. Aj keď to spočiatku robilo našej prváčke problémy, postupne dostala doruky cit aúlohy boli raz-dva hotové. Horšie to bolo, keď prišli narad písmenká. Dnes sa však ani Kristínka nehrnula doúloh. Bola beználady, nezvyčajne tichá. Rukou som jej skúsila čelo. Bolo studené. Môj predpoklad sa teda nepotvrdil, aj tak však ostávalo najpravdepodobnejšie, že sa jej zmocňuje akási choroba.

„Kristínka, bolí ťa niečo?“ Čupla som si knej achytila ju zaruky.

Tajomne namňa pozrela, akoby chcela niečo povedať. Napokon iba pokrútila hlavou.

„Stalo sa niečo vškole?“

Znovu pokrútila hlavou.

Chvíľu som si ju obzerala. Kristínka sa začala vrtieť. Ak aj bolo niečo, čo ťažilo detskú dušičku, nateraz to malo ostať tajomstvom. Kristínkinu tváričku rozžiaril úsmev avočkách sa zaiskrila detská bezstarostnosť. Dupotala nožičkami – najradšej by už bola vobývačke, aby si mohla zapnúť rozprávkový kanál apozerať všetky tie rozprávky, ktoré zvyčajne nestíha.

„Utekaj,“ ťapla som ju pozadočku. „Ale iba nahodinku. Potom písanie,“ doložila som, aby bolo jasné, že ani dnes sa úlohám nevyhne.

Julku som našla vdetskej izbe. Skláňala sa nadstolom. Kmitala pravou rukou. Kreslila. Opäť sa neprezliekla. Sedela vzateplených nohaviciach atričku. Len čo prišla domov, vrhla sa namaľovanie. Tašku hodila dokúta, teplý sveter skončil nazemi, dokonca si ani neprečesala dlhé vlasy, čo robieva sneúnavnou pravidelnosťou. Teraz zaujato kreslí, no keď mohla tvoriť podučiteľkiným dohľadom avylepšovať si techniku, zamenila doučovanie zaminúty soStelou. Prečo? Nešlo mi to dohlavy.

Potichu som vošla doizby. Najprv som poskladala Julkin sveter aodložila ho doskrine. Potom som sa zamerala naškolskú tašku. Nastole zapratanom papiermi apastelkami som si urobila miesto azačala ztašky vykladať učebnice azošity. Julka si najprv musí urobiť domáce úlohy, až potom sa môže venovať ostatným činnostiam. Teraz nesmiem popustiť. Ak totiž začne kresliť, niekoľko hodín sa odmaľovania neodtrhne.

Otvorila som žiacku knižku askontrolovala posledné záznamy. Už druhý deň donej nepribudla nová známka. Akoby Julka ani nechodila doškoly!

Prehltla som smiech, ktorý ma šteklil vhrdle. Čo mi to len prišlo naum? Julka nie je ztých, čo chodievajú poza školu, netúla sa sama pomeste, len aby sa vyhla skúšaniu či písomkám. Ak aj niekedy podľahla aišla kdomu Olšovcov, pretrpela vyučovanie dokonca. Väčšinou dokonca vyzdvihlaKristínku zoškolského klubu.

Aby som ďalej nepodporovala tú poburujúcu myšlienku oJulkinom záškoláctve, prelistovala som sa krozvrhu hodín nakonci žiackej knižky. Čítala som nahlas. Možno môj hlas prerazí doJulkinej mysle. Treba sa jej pripraviť naďalší deň.

„Matematika, angličtina, telesná, slovenský jazyk aprírodoveda. Zajtra máš päť hodín, potom nezabudni ísť dodružiny. Dobre?“ vynútila som si Julkinu pozornosť.

„Viem,“ odvetila Julka avrátila sa kmaľovaniu.

Nevzdávala som sa. Rada by som sa vyhla príkazom. Hádam sa Julka preberie asústredí napovinnosti. Nerada presadzujem svoju autoritu, no ak sa sňou nepohneme zmiesta, budem nútená zmeniť svoj prístup.

„Julka, pomôž mi,“ nabádala som ju. „Zčoho máš domácu úlohu?“ Prezerala som si pracovný zošit zmatematiky. Málokedy som však rozumela tým kadejakým značkám, ktorými si značila zadané cvičenia.

Strácala som trpezlivosť. Ochvíľu uplynie hodina, ktorú som vyhradila Kristínke narozprávky – asJulkou sme ešte ani nezačali. Otvorila som zošit naposlednej popísanej strane anasilu jej ho strčila podnos. Narazila som jej pritom doruky, ktorá vzápätí počmárala kresbu modrou pastelkou. Odľútosti ma stislo prisrdci. Rýchlo som si zahryzla dojazyka, jediným slovom som mohla stratiť kontrolu nadsituáciou.

Julka si vzdychla, odsunula pastelky nabok aposlušne ďobala prstom domatematických úloh. Zhrozila som sa. Tretiaci mali dozajtra vypracovať takmer celú stranu. Takisto slovenský aanglický jazyk. Znovu presedíme nadknihami celý večer, aak sa Julka nebude vedieť sústrediť, neskončíme preddesiatou.

Predpoveď sa vyplnila. Julka sa dlho rozbiehala vpočítaní aťažko chápala zadanie slovných úloh. Ja som sa medzitým musela prehupnúť naprvácke učivo avysvetliť Kristínke najjednoduchšiu techniku písania ďalšej samohlásky. Bolo náročné naraz pomáhať dvom malým dievčatám. Našťastie, Kristínkina učiteľka bola vten deň zhovievavá, atak sme boli pokrátkom písaní apočítaní sKristínkou skoro hotové. Kým sa Julka prelúskala cezanglické slovíčka anapísala krátky diktát, bol najvyšší čas ísť dopostele.

Konečne ticho. Uvarila som si silný bylinkový čaj azapla televízor. Dianie naSlovensku, ako aj novinky zosveta prinášali farby domôjho fádneho života. Držali ma vnádeji, že existuje aj niečo iné ako práca adomáce úlohy dievčat. Potelevíznych novinách zvyčajne nasledovali správy zošoubiznisu. Snívala som. Závidela. Ja, Diana Bachová, žena potridsiatke sdvoma deťmi nakrku, bývajúca vmalom zanedbanom domčeku apracujúca vzlatníctve. Stratený prípad!

Stíšila som hlas aprepla kanál. Zamotala som sa doprikrývky. Nútila som sa sledovať akýsi akčnýfilm, bojujúc sdepresívnymi myšlienkami.

Veru, aj keď som tomu neprikladala veľký význam, pretože dni som mala nabité prácou astarostlivosťou odve dievčatá, vnočnej tme atichu sa kumne prikrádali pichľavé otázniky. Toto je azda môj život? Nič viac? Dve krásne dievčatá aslabo platená práca? Ačo láska? Vari som prišla oprávo naňu, keď som sa vrhla donezodpovedného vzťahu sJulkiným otcom? Možno som prehliadla toho pravého, keď som sa starala oblaho ašťastie Kristínkinho otca. Ani jeden si moju lásku – bola to vôbec láska?! – nezaslúžil. Mala som dva nevydarené vzťahy. Dva razy som darovala srdce – apotom som ojeho veľkú časť prišla.

Apredsa som opäť pripravená milovať, zaplniť to prázdno vhrudi, prebudiť vsebe ženskosť aprovokovať, ohurovať, motať zmysly... aj utešovať, ošetrovať rany advíhať zprachu nalomené mužské sebavedomie.

Dolu lícom mi skĺzla slza. Vnútro mi rozožieral pocit, že už nikdy nebudem milovaná. Kto by chcel ženu sdvoma deťmi?!

Zotrela som si ztváre ďalšiu slzu. Správam sa hlúpo. Čas chodenia narande aprvých lások mám predsa dávno zasebou. Vlastnou vinou som tak dlho sama. Zanedbala som čas, priateľstvá, no aj samu seba. Mám tridsaťtri rokov, účes rovnaký odstrednej školy, oblečenie, ktoré dávno vyšlo zmódy, amoje telo pokrýva nadbytočných pätnásť kíl. Každý normálny chlap pripohľade namňa zmraští nosaotočí hlavu. Som úplne odpísaná. Možno mám šancu – uslepého, hluchého, oniekoľko desiatok rokov staršieho muža, ktorého treba doopatrovať.

Smrkla som. Utrela som si nos aprinútila sa myslieť nadeti. Vždy to pomáhalo. Deti sú pokračovaním môjho života. Potrebujú ma. Závisia odo mňa. Ak si myslím, že by som si popri výchove dievčat našla čas navzťah smužom, som nielen hlúpa, ale aj nadmieru nezodpovedná.

Napokon ma prepadol nepokojný spánok. Divoké obrazy mi blikali predočami, keď som zrazu začula detský plač. Tlmené fňukanie ma vrátilo späť dospiaceho domu.

Keď som sa prebrala aspoznala Kristínkin plač, prudko som sa zvrtla nagauči – opäť som zaspala vobývačke – anechýbalo veľa, aby som zneho srachotom spadla. Rozbehla som sa dovedľajšej izby. Zasvietila som nachodbe, aby som nezobudila Julku. Vúzkom páse svetla som zbadala Kristínku. Sedela naposteli.

Zobrala som ju donáručia. „No tak,“ tíšila som ju. Šepkala som. Brala som ohľad naspiacu Julku.

Kristínka sa mi schúlila nahrudi. Triasla sa azočí jej padali slzy ako hrachy.

Hladkala som ju povláskoch amocne objímala.

„Už je dobre, bambuľka. Som pritebe,“ prihovárala som sa jej nežne. „Čo sa stalo? Niečo sa ti snívalo?“ spýtala som sa.

Kristínka pokývala hlavou, potom ňou zas nesúhlasne krútila. Bola zmätená.

„Tichučko, moja, lebo zobudíme Julku.“ Odhrnula som jej zčela spotené vlásky anachrbátik som jej natiahla paplón, aby neprechladla. Zrejme tuho zaspala asnívalo sa jej niečo, čo ju rozrušilo.

Ochvíľu sa Kristínka narovnala. Keď namňa pozrela, oči mala suché. Rozpoznala som vnich strach. Vyplašila som sa. Čo sa stalo? Naozaj to bol iba zlý sen?

Keď Kristínka nič nehovorila, opatrne som ju uložila navankúš, pobozkala načielko aniekoľkými ďalšími slovami som upokojila jej rozrušené srdiečko.

„Pekne spinkaj. Ak chceš, nechám ti rozsvietenú lampičku,“ navrhla som, načahujúc sa zalampou.

Kristínka prikývla. Vzápätí sa vtme rozžiarilo slabé svetlo, ktoré sotva mohlo Julku zobudiť.

Uznala som, že sa môžem vrátiť ktelevízoru. Kristínka síce nespala, prižmúrenými očami pozerala predseba, odhadovala som však, že ju spánok onedlho tak či tak premôže. Určite je, chúďatko, odtoho plaču unavené.

„Maminka,“ stopol ma tichý hlások.

„Áno?“ Opäť som si sadla naposteľ anaklonila sa knej.

Kristínka zaťato mlčala. Čakala som. Nenaliehala. Mohla by som ju zahriaknuť astratiť jedinú možnosť vypočuť si sen, ktorý ju tak vyplašil. Ibaže to, čo napokon vytisla zoseba, prevýšilo všetky moje očakávania.

Keď som si neskôr vobývačke prehrávalaKristínkine slová, išlo ma rozhodiť odzlosti azároveň ma prepadli obavy. Dva protichodné pocity, ktoré vyvierali zrovnakého prameňa.

„Ako to, že ho pustili? Došľaka!“ Prechádzala som sa poizbe, tlmiac hnev. Kristínka konečne zaspala.

Zjej rozprávania som vyrozumela, že sa jej naškolskom dvore prihovoril cudzí chlap, vydával sa zajej otca avšeličo sa vypytoval. Vprvom momente som ostala ohromená, no potom ma premohol strach, čo sa Kristínke mohlo stať – ato rovno učiteľom naočiach. Akeď som sa upokojila arozobrala Kristínkinu výpoveď schladnou hlavou, uvedomila som si, že Braňa predčasne prepustili zväzenia.

„To nie je možné! Nie!“ krútila som hlavou zjednej strany nadruhú. „Určite to bol iba sen.“ Nahovárala som si nezmysly, len aby som nestratila duchaprítomnosť. Cítila som, ako ma pomaly paralyzuje strach. Ak Braňo skutočne vyšiel zväzenia, kam sa najskôr vyberie? Zamrelo mi srdce. Braňo určite zamieri knám. Kam inam by šiel?