Start

Harlan Coben

MISSING YOU

Copyright © 2014 by Harlan Coben

Translation © 2015 by Jozef Kot

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Missing You (Dutton, Penguin Group, New York 2014)

preložil Jozef Kot.

Redigovala Adriana Oravcová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 711. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4175-6

Rayovi a Maureen Clarkovcom

1. kapitola

Kat Donovanová sa spustila zo starej barovej stoličky, na ktorej sedával ešte jej otec, a už chcela z O’Malley’s Pubu odísť, keď sa ozvala Stacy: „Zrejme sa ti nebude páčiť, čo som urobila.“

Stacy to povedala tónom, ktorý Kat ešte zadržal. „Prosím?“

O’Malley’s bol kedysi podnik, v ktorom sa schádzali policajti. Vysedával v ňom Katin starý otec. Podobne tam býval ako doma i jej otec a kolegovia z NYPD – newyorského policajného zboru. Teraz sa z neho stal snobský podnik pre mladých úspešných manažérov, univerzitných prípravkárov, vševediacich géniov a riťolezeckých pozérov. Jeho hostia sa predvádzali v čiernych oblekoch, pod ktorými mali vyžehlené biele košele. Hoci nosili na tvári dvojdňové strnisko, telo si holili tak dôkladne, že vôbec nevyzerali ako muži. Zoženštení mladíci s nagélovanými vlasmi, akoby ich ulízala krava, sa ustavične pochechtávali a namiesto vodky Grey Goose si objednávali vodku Ketel One, lebo sa z nejakej televíznej reklamy dozvedeli, že práve tú pijú skutoční chlapi.

Stacine oči prebodávali okolie. Chcela sa vyhnúť ďalším otázkam. Kat to nemala rada.

„Čo si urobila?“ spýtala sa Kat.

„Počkaj!“ napomenula ju Stacy.

„O čo ide?“

„Ten magor so strniskom na ksichte.“

Kat sa zvrtla doprava a rozhliadla sa.

„Vidíš ho?“ spýtala sa Stacy.

„Teda to ti chodí po rozume?“

„Aha.“

Za tie roky sa O’Malley’s, vyzdobený letristickými tapetami, veľmi nezmenil. Pravdaže, starú konzolu s televízormi vymenilo množstvo plochých obrazoviek, ktoré ponúkali prenosy rozličných zápasov – komu záležalo na tom, ako si počínajú Edmonton Oilers? –, ale okrem toho si O’Malley’s ešte vždy zachovával atmosféru policajtskej krčmy, a práve to sa páčilo snobským zákazníkom – umelá vierohodnosť prostredia, ustavičné príchody a odchody, od ktorých v podniku hučalo ako v úli a ktoré ho menili na akúsi disneyovskú verziu toho, čím bol predtým.

Kat bola jediná policajtka, ktorá tu ostala. Ostatní sa po službe vrátili domov alebo na schôdzku krúžku abstinentov. Kat sem chodievala najmä preto, aby si posedela na otcovej starej barovej stoličke a najmä dnes večer sa vyrovnávala s prízrakmi, ktoré ju prenasledovali od otcovho zavraždenia. Zdržiavala sa tu, lebo túžila znova preciťovať otcovu prítomnosť a z nej – banálne povedané – naberať silu.

Lenže tí vymetenci, ktorí sa tu schádzajú, jej to zrejme ani neumožnia.

Ten konkrétny magor – to bolo ich pomenovanie pre každého chlapíka, ktorý priam volal po tom, aby mu niekto vylepil facku, spáchal klasický hriech. Mal na očiach slnečné okuliare. O jedenástej v noci. V bare, v ktorom bolo iba slabé osvetlenie. K ďalším hriechom, za ktoré by si muži zasluhovali zaucho, patrilo nosiť náprsnú tašku na retiazke, uväzovať si na hlave šatku, chodiť s rozopnutou hodvábnou košeľou, vystavovať na obdiv nadmerné tetovanie (nositelia športových symbolov patrili do osobitnej kategórie), vešať si na krk vojenské známky, hoci daná osoba vôbec neslúžila v armáde, a otŕčať na ruke obrovské biele náramkové hodinky.

Okuliarnik sa uškľabil, nadvihol zelené sklá a obrátil sa ku Kat a Stacy.

„Žerie nás,“ povedala Stacy.

„Prestaň s tou zdržiavacou taktikou. Čo také si urobila, že sa mi to nebude páčiť?“

Keď sa Stacy znova obrátila, Kat si ponad jej plece všimla sklamanie na magorovej tvári, ktorá sa leskla od predraženého pleťového krému. Kat takýto sklesnutý výraz už videla nesčíselne ráz. Mužom sa Stacy páčila. Azda je to prislabý výraz. Stacy bola vždy ako žeravý kotol a vyrážala dych. Mužom sa pred ňou podlamovali nohy a strácali rozum. Najmä rozum. Akoby im zrazu kvapkalo na karbid.

Preto bolo pravdepodobne chybou tráviť čas s osobou ako Stacy – muži často zapochybovali, či majú nejakú nádej u ženy s takýmto zovňajškom. Zdala sa nedosiahnuteľná.

Kat v porovnaní s ňou takýto dojem nevyvolávala.

Okuliarnik zaostril pohľad na Kat a pohol sa smerom k nej. Veľmi sa k nej nerútil, skôr akoby sa k nej ako slimák posúval po vlastnom slize.

Stacy potlačila smiech. „Toto bude stáť za všetky drobné.“

Kat v nádeji, že chlapa odradí, vrhla naňho prázdny a opovržlivý pohľad. Okuliarnika to však neodstrašilo. Urobil pár bebopových krokov podľa zvukového záznamu, ktorý sa mu prehrával v hlave.

„Počuj, mačička,“ ozval sa okuliarnik. „Nevoláš sa Wifina?“

Kat čakala.

„Mám pocit, že som s tebou nadviazal bezdrôtové spojenie.“

Stacy vybuchla smiechom.

„Také malé pipky sa mi páčia. Ste na zožratie. Celkom ako blyskáče. Vieš, čo by mi teraz dobre padlo? Ty.“

„Na niektorú také drísty aj zaberú?“ spýtala sa Kat.

„Ešte som neskončil,“ okuliarnik zakašlal do dlane, vybral iPhone a podržal ho smerom ku Kat. „Gratulujem ti, mačička – práve si sa presunula v mojom pracovnom harmonograme na prvé miesto.“

Stacy takéto reči zbožňovala.

„Ako sa voláš?“ spýtala sa Kat.

Zdvihol obočie. „Volaj ma, ako chceš, mačička.“

„Povedzme Drístoš.“ Kat si rozopla sako a ukázala, že má na opasku zbraň. „Milý Drístoš, už mi ostáva iba vytiahnuť pištoľ.“

„Doboha, ženská, nie si môj nový šéf?“ Ukázal si na rozkrok. „Práve si ho postavila do pozoru.“

„Odpáľ!“

„Cítim k tebe lásku, ktorá je ako hnačka,“ povedal okuliarnik. „Nie som schopný ju v sebe zadržať.“

Kat naňho zhrozene pozrela.

„Prehnal som to?“ spýtal sa.

„Prepánajána, aký si nechutný!“

„Áno, no stavím sa, že ti to takto ešte nikto nepovedal.“ Určite by tú stávku vyhral. „Odpáľ! Okamžite.“

„Vážne?“

Stacy sa od smiechu takmer váľala po zemi.

Okuliarnik sa poobrátil. „Počkaj! Nechceš ma týmto testovať? Nie je ten Drístoš skôr kompliment?“

„Zmizni!“

Pokrčil plecami, zvrtol sa, premeral si Stacy. Prečo nie? Obzeral si od hlavy až po päty jej dlhé telo. „V súčasnosti je trendy slovo nohy. Zober ma k sebe a roztiahneš mi tam ten svoj krásny svet.“

Stacy sa to ešte vždy páčilo. „Len si ma vezmi, Drístoš. Hneď tu. A hneď teraz.“

„Vážne?“

„Nie.“

Drístoš zase pozrel na Kat. Kat položila ruku na pažbu pištole. Okuliarnik zdvihol ruky dohora a odkradol sa.

„Stacy,“ ozvala sa Kat.

„No?“

„Prečo si takíto chlapi namýšľajú, že niečo u mňa dosiahnu?“

„Lebo si taká rázna a milá.“

„vôbec nie som milá.“

„Nie si, ale vyzeráš tak.“

„No teraz vážne: nevyvolávam dojem, že som lúzerka?“

„Pôsobíš utrápene,“ povedala Stacy. „Nerada to hovorím, ale z tej tvojej strápenosti vyžaruje akýsi feromón, ktorému nijaký vymetenec neodolá.“

Obe si uchlipli z pohárikov.

„Tak povedz, čo sa mi nebude páčiť,“ vyzvala Kat priateľku.

Stacy zase vrhla pohľad na Drístoša. „Teraz mám kvôli nemu výčitky svedomia. Azda by som si s ním mala dať rýchlovku.“

„Nezačínaj si s ním!“

„Čože?“ Stacy si prekrížila dlhé výstavné nohy a na Drístoša sa usmiala. Urobil grimasu, pripomínajúcu Kat psa, ktorý ostal pridlho zavretý v aute. „Nemyslíš, že táto sukňa je príliš krátka?“

„Sukňa?“ zareagovala Kat. „Myslela som si, že je to opasok.“

Stacy to vyhovovalo. Rada vzbudzovala pozornosť. Rada balila mužov, lebo ak s ňou mali stráviť noc, podľa jej presvedčenia to pre nich znamenalo aspoň malú zmenu v živote. No tvorilo to aj súčasť jej práce. Stacy spolu s dvoma ďalšími oslnivými kráskami vlastnila súkromnú detektívnu kanceláriu. Na čo sa špecializovali? Prichytiť (vlastne lapiť do pasce) podvádzajúcich životných partnerov.

„Stacy!“

„No?“

„Čo sa mi nebude páčiť?“

„Toto.“

Stacy ešte vždy provokovala Drístoša, ale podala Kat papierik. Kat naň pozrela a zachmúrila sa:

KD8115

Ohnivysex

„Čo to je?“

„KD8115 je tvoje používateľské meno.“

Jej iniciály a číslo služobného odznaku.

„A Ohnivysex?“

„Ohnivysex je tvoje heslo. No musíš ho napísať presne takto, bez medzier a diakritiky.“

„A načo je to heslo?“

„Dostaneš sa ním na webovú stránku. Na portál tysimojtyp.com.“

„Čože?“

„Je to onlinová zoznamka.“

Kat zvraštila tvár. „Preboha, však si zo mňa robíš dobrý deň?“

„Tá zoznamka poskytuje služby iba ľuďom zo smotánky.“

„To sa vraví aj o striptízových podnikoch.“

„Tú službu som ti predplatila,“ dodala Stacy. „Na jeden rok.“

„Však si zo mňa strieľaš?“

„Nie. S tou agentúrou občas spolupracujem. Fungujú super. Nestrkajme hlavu do piesku. Ty niekoho potrebuješ. Ty po niekom túžiš. No v tomto pajzli ho nenájdeš.“

Kat vzdychla, postavila sa a kývla hlavou na barmana Peta. Pete jej pripomínal charakterového herca obsadzovaného do úloh írskych barmanov – a fakticky aj írskym barmanom bol. Pete jej tiež kývol a naznačil, že drinky jej pripíše na účet.

„Človek nikdy nevie,“ poznamenala Stacy. „Možno konečne takto natrafíš na toho pravého.“

Kat vykročila k dverám. „Pravdepodobne iba na ďalšieho Drístoša.“

Kat vyťukala do počítača tysimojtyp.com, stisla enter a potom uviedla svoje nové používateľské meno a dosť trápne heslo. Zamračila sa, keď zazrela, ako Stacy nadpísala jej profilovú stránku.

Milá a rázna!

„No nespomenula si, že aj utrápená,“ zašeptala.

Už bolo po polnoci, ale Kat nepatrila medzi veľkých spáčov. Bývala v kondomíniu Atelier vo štvrti, ktorá bola pre ňu až nadmerne luxusná – Západná šesťdesiata siedma ulica sa nachádzala pri západnej časti Central Parku. Pred sto rokmi Atelier a susedné budovy vrátane slávneho Hotela des Artistes obývali spisovatelia, maliari, intelektuáli – umelecká komunita. Priestranné staromódne byty boli obrátené do ulice, menšie priestory výtvarných ateliérov opačným smerom. Niekdajšie ateliéry nakoniec prestavali na jednoizbové byty. Katin otec, policajt, ktorý videl svojich priateľov bezprácne bohatnúť iba skupovaním nehnuteľností, sa tiež pokúšal takto presadiť. Istý chlapík, ktorému Katin otec zachránil život, mu tu pomerne lacno predal byt.

Kat v byte sprvu bývala ako poslucháčka Kolumbijskej univerzity. Štúdium na prestížnej univerzite uhrádzala zo štipendia, ktoré jej poskytol NYPD. Mienila absolvovať štúdium na právnickej fakulte a potom nastúpiť do veľkej prestížnej firmy v New Yorku, čím by unikla rodinnej kliatbe pracovať na polícii.

Nanešťastie, takto sa to neskončilo.

Pri klávesnici mala pohár červeného vína. Pila už priveľa. Vedela, že fráza slope ako policajt je klišé, no niekedy sa takéto prirovnania dajú aj zdôvodniť. Pracovné povinnosti si plnila dobre. V zamestnaní nepila. Fakticky jej to do života viditeľnejšie nezasahovalo, no ak neskoro v noci vybavovala telefonáty alebo prijímala rozhodnutia, niekedy pôsobila dosť nesústredene. Za tie roky sa naučila po desiatej v noci vypínať mobilný telefón a vyhýbať sa elektronickej pošte.

No teraz neskoro v noci ostala sedieť pri počítači, aby si prezrela náhodný zoznam mužov hľadajúcich si na webe partnerku.

Stacy na Katinu stránku skopírovala štyri fotografie. Jej profilový portrét získala zo skupinovej snímky družičiek na jednej svadbe, ktorá sa uskutočnila vlani. Kat sa usilovala hľadieť na seba objektívne, ale vôbec sa jej to nedarilo. Tú fotografiu neznášala. Žena na snímke pôsobila neisto, iba slabunko sa usmievala, ani čo by čakala, že jej niekto uštedrí zaucho. Všetky fotografie, ktoré si teraz v bolestnom rituáli obzerala, boli výrezom zo skupinových snímok a na každej mala na perách úškľabok.

Dobre, nebude sa ďalej zaoberať svojou profilovou stránkou.

V zamestnaní sa stretávala iba s mužmi policajtmi. Po policajtovi netúžila. Policajti bývajú dobrí ľudia, no príšerní manželia. Vedela to z prvej ruky. Keď stará mama nevyliečiteľne ochorela, starý otec sa s tým nevedel vyrovnať a zdržiaval sa mimo domu, až kým nebolo neskoro. Ustavične si to vyčítal. Aspoň tak sa to videlo Kat. Trpel osamelosťou, a hoci pre mnohých bol hrdina, keď išlo do tuhého, vycúval z boja a nedokázal ďalej žiť. Služobnú pištoľ mával na hornej poličke. Raz v noci sa po nej načiahol, vzal ju do ruky, sadol si ku kuchynskému stolu a...

Bum.

Aj ocko sa dal na chľast a na celé dni sa z domu vytrácal. Keď odišiel, zakaždým akoby to mamu potešilo – buď sa tvárila, že ocko plní nejakú tajnú úlohu, alebo si jeho zmiznutie ani nevšimla, správala sa podľa príslovia, že čo zíde z očí, zíde z mysle. Asi o týždeň sa ocko tanečným krokom prikradol domov, bol čerstvo oholený, usmieval sa a v ruke mal pre mamu desať ruží. Obaja sa správali, akoby všetko bolo v najväčšom poriadku.

Tysimojtyp.com. Milá a rázna Kat Donovanová je na internetovej zoznamovacej stránke. Pcha, porozprávajte mi, muži, o svojich prefíkaných plánoch! Zdvihla pohár s vínom, akoby si chcela pripiť s obrazovkou, a dala si až priveľký dúšok.

Tento svet jej, bohužiaľ, neumožní, aby sa zoznámila so životným partnerom. Určite jej však zabezpečí sex. To je ľahké ako hračka. Fakticky sa to očakáva, prichádza to ako danajský dar. Hoci ako iné dievčatá telesné rozkoše mala rada, bolo jej jasné, že keď si žena prirýchlo ľahne k mužovi, či už oprávnene, alebo omylom, vyhliadky na dlhodobý vzťah sú takmer nulové. Nechce na túto tému moralizovať, ale je to presne tak.

Počítač zapípal. Zjavilo sa okienko s odkazom:

Máme pre Vás ponuku. Kliknite tu, a možno nájdete partnera, ktorý by sa k vám mohol dokonale hodiť.

Kat dopila víno. Uvažovala, či si naleje ešte ďalší pohár, ale naozaj jej to stačilo. Zvážila svoju situáciu a uvedomila si pravdu, ktorú ešte nevyslovila nahlas. Naozaj vo svojom živote niekoho potrebuje. vari nemá ani toľko odvahy, aby si to pripustila? Hoci sa usilovala správať nezávisle, predsa by privítala muža, partnera, niekoho, s kým by trávila noc v posteli. Neprahla po tom, nenútila sa do toho, ba ani sa o to nepokúšala. Ale na samotu nie je stvorená.

Preklikávala jednotlivé profily. Ak chce človek zaujať, musí sa vykresliť v tých najkrajších farbách.

Aké žalostné!

Niektorých mužov vylúčila zbežným pohľadom na ich profilovú fotografiu. Tá je vlastne kľúčová. Každý si profilovú fotografiu vyberal veľmi starostlivo, lebo sa chce z každého hľadiska páčiť a vzbudiť prvý (veľmi uvážlivý) dojem. Profilová fotografia napovie všetko ostatné.

Ak muž má programovo na hlave plstený klobúk, automaticky to znamená nie. Ak sa na snímke zjavuje bez košele, aj keby bol veľký svalovec, automaticky to znamená nie. Ak mu trčí z ucha slúchadlo bluetoothu – fíha, nie si márnomyseľný? –, automaticky to znamená nie. Ak si pestuje pod dolnou perou mušku, predvádza sa v tielku, prižmuruje oči, príliš gestikuluje, oblieka si oranžovú košeľu (strašný vkus!) alebo ak sa mu na nose pohojdávajú slnečné okuliare, automaticky to znamená nie, nie, nie. Ak svoje profily nadpisuje titulkami ako Žrebec, Sexoš, Bohatý krásavec, Utešiteľ žien, hneď sa vie, s kým máme tu česť.

Kat klikla na hŕstku mužov, ktorí by – aspoň podľa jej názoru – stáli za pokus. To, čo o sebe napísali, bolo ako cez kopirák a pôsobilo skľučujúco. Všetci na webových stránkach tvrdili, že zbožňujú prechádzky po morskej pláži, návštevy reštaurácií, radi cvičia, chodia na exotické zájazdy, radi ochutnávajú vína, navštevujú divadlá a múzeá, žijú aktívne, sú pripravení na riskantné činy a veľké dobrodružstvá. No v rovnakej miere iní zase radi vysedávajú doma, sledujú filmy, popíjajú kávu, vedú rozhovory, varia, čítajú knihy a uspokojujú ich drobné radosti. Každý muž tvrdil, že najvýznamnejšou vlastnosťou ženy, akú hľadajú, by mal byť zmysel pre humor, no Kat zišlo na um, či zmysel pre humor nie je iba eufemizmom pre veľké kozy. Prirodzene, každý muž tiež uvádzal, že by uprednostnil ženu športového typu so štíhlou a peknou postavou.

To bola ich vytúžená predstava, ak nie priamo želanie.

Tieto profily vôbec neodrážali skutočnosť. Namiesto toho, aby sa v nich osoba predstavila vo svojej pravej podobe, boli skôr náročným, ale aj zbytočným pokusom utvrdzovať sa v tom, čo si sám o sebe myslí, alebo čo by si o ňom mala myslieť jeho potenciálna partnerka. No ešte pravdepodobnejšie tieto profily jednoducho odrážali zbožné želania. (Pánabeka, ako by si prišli na svoje psychiatri!)

Osobné výlevy nemali konca kraja, ale keby ich Kat mala stručne označiť, zrejme ich nazve sentimentálnou gebuzinou. Len čo si prečítala vetu Každé ráno je ako prázdne maliarske plátno, ktoré čaká, aby ho niekto pomaľoval, klikla na ďalšiu stránku. Niektorí sa tvárili, že hrajú férovo, a opakovane vykladali, akí sú čestní. Niektorí predstierali úprimnosť. Niektorí pôsobili bombasticky, iní exhibicionisticky, ďalší neisto alebo zúbožene. Keď sa Kat nad tým zamyslela, bolo to vlastne ako v skutočnom živote. Väčšina z nich jednoducho napínala svaly. Z obrazovky v kľukatých vlnách ako zo zlej kolínskej vychádzal pach zúfalstva. Takéto hľadanie spriaznených duší skôr odpudzovalo. V skutočnom živote – pomyslela si Kat nie sme schopní nájsť si niekoho, s kým by sme niekam vyrazili viackrát ako raz, a predsa veríme, že na tysimojtyp.com natrafíme na osobu, vedľa ktorej by sme sa chceli až do konca života prebúdzať.

Podliehame falošným ilúziám – alebo vari je v nás takáto nádej večná?

Uvažovala o tom teraz z opačnej strany mince. Ľahko je správať sa cynicky a robiť si z toho žarty, ale keď na to pozrela s istým odstupom, akoby jej čosi prebodávalo srdce. Za každým profilom je jeden ľudský život. A za každým klišé prosím ťa, maj ma rada je ľudská bytosť so svojimi snami, nádejami a túžbami. Nemala by zabúdať na to, že jednotlivé osoby sa neprihlásili na webový portál, nezaplatili príslušný poplatok a nenapísali informáciu o sebe zo zábavy. Každá osamelá osoba, ktorá vstúpila na tento webový portál a preklikáva jednotlivé profily s nádejou, že tentoraz to bude odlišné, dúfa v nemožné a sotva tu stretne niekoho, kto sa v jeho živote stane tou najdôležitejšou osobou.

Fíha! Aspoň na okamih by vás toto vedomie malo pribrzdiť.

Kat sa utápala v takýchto úvahách. Klikala na profily čoraz rýchlejšie a tváre mužov, čo sa tu vystavili s nádejou, že nájdu tú pravú partnerku, sa v tej rýchlosti zlievali do nejasnej šmuhy. Vtom však zazrela jeho fotku.

Nakrátko mozog odmietal uveriť, čo zazreli jej oči. Ešte chvíľu trvalo, kým jej prst prestal klikať na tlačidlo myši, potom sa ponuka profilových fotografií spomalila a napokon celkom zastavila. Kat sa hlboko nadýchla.

To nie je možné!

Surfovala doteraz bleskovým tempom a myslela všeobecne na mužov skrývajúcich sa za fotografiami, na ich život, túžby a nádeje. Bolo jej prednosťou i slabosťou ako policajtky, že nie vždy sa plne sústreďovala na to, čo je pred ňou, a predsa všetko vnímala v plnej celistvosti. Pri policajnej práci to znamenalo, že je schopná vnímať predpokladané možnosti, únikové cesty, alternatívne scenáre, náznaky toho, čo sa skrýva za prekážkami, nepochopiteľnými vecami, zábranami a úskokmi.

No takisto to znamenalo, že Kat niekedy uniklo to, čo bolo na prvý pohľad jasné ako facka.

Pomaly klikala na šípku a posúvala sa na obrazovke späť.

To predsa nemôže byť on!

Fotka sa jej pred očami iba mihla a možno ju stvorili jej úvahy o skutočnej láske, spriaznenej duši, o mužovi, s ktorým by chcela stráviť ďalší život. Kto by jej zazlieval, že ju zrazu premohla predstavivosť? Odvtedy uplynulo už osemnásť rokov. Niekoľkokrát predtým ho hľadala na googli, ale našla iba niekoľko jeho starších článkov. Nijaká súčasná činnosť. To ju prekvapovalo a prebúdzalo v nej zvedavosť – Jeff bol významný novinár. No čo iné mohla urobiť? Mala pokušenie pátrať po ňom dôkladnejšie. Pri jej zamestnaní by si to nevyžadovalo veľké úsilie. Ale nechcela zneužiť svoje služobné styky na osobné záležitosti. Mohla sa naňho spýtať aj Stacy, ale aký by to malo zmysel?

Jeff akoby sa vytratil zo zemského povrchu.

Sledovať svojho niekdajšieho milenca alebo pátrať po ňom na googli by bolo viac ako úbohé. Pravdaže, Jeff bol čosi viac ako milenec. Podstatne viac. Kat sa mimovoľne dotkla palcom prstenníka. Nebolo na ňom nič. Nie vždy bol prázdny. Všetko prebiehalo ako z veľkej knihy: Jeff požiadal Kat o ruku. Súhlasil s tým aj jej otec. Jeff predniesol svoj návrh na kolenách. Vôbec to nevyznelo lacno. Neukrýval zásnubný prsteň ako ihlu v kope sena, ani sa s ním nevystatoval na svetelnej tabuli pri Madison Square Garden. Odohralo sa to štýlovo, romanticky a tradične, lebo si uvedomoval, že Kat presne po takom niečom túži.

Z očí jej vyhŕkli slzy.

Klikala na spätnú šípku a vracala sa cez zmes tvárí a rozličných účesov, cez pozoruhodné spoločenstvo ponúkajúcich sa starých mládencov, a zrazu sa jej prst zastavil. Chvíľu so zadržaným dychom na obrazovku iba zízala a obávala sa čo len pohnúť.

Nato jej spomedzi pier unikol tichý výkrik.

Nečakane v nej ožil starý žiaľ. Opäť ju zasiahla prenikavá bolesť, akoby ju Jeff opustil iba v tejto chvíli, teraz, a nie pred osemnástimi rokmi. Roztrasenú ruku zdvihla k obrazovke a fakticky sa mu dotkla tváre.

Jeff.

Ešte vždy je bohovsky krásny. Trocha ostarol, na spánkoch mu osiveli vlasy, ale – pánabeka! – jeho zovňajšku to ešte poslúžilo! Jeff zrejme patrí k mužom, ktorí čím sú starší, tým lepšie vyzerajú. Pohladila mu tvár. Z jedného oka jej stekala slza.

Božemôj, vzdychla.

Usilovala sa pozbierať, od počítača o krok poodstúpiť a pozrieť naňho z väčšej vzdialenosti, ale celá miestnosť sa jej krútila a nijako sa toho pocitu nedokázala zbaviť. Roztrasená ruka sa vrátila k myši, klikla ňou na profilovú fotografiu a zväčšila ju.

Obrazovka zablikala a zjavila sa ďalšia strana. Jeff na obrázku stál vo flanelovej košeli a v džínsoch, ruky vo vreckách, a oči také belasé, že v nich nebolo možné zazrieť kontaktné šošovky. Aký úžasný! Aký bohovsky krásny! Vyzeral upravene, vyšportovane, a napriek všetkému sa v jej hĺbke zase prebudilo vzrušenie. Na kratučký okamih Kat preletela pohľadom po izbe. Bývala v tomto kondomíniu už za čias, keď spolu chodili. Po Jeffovi sa v tejto izbe ocitli aj iní muži, ale nikdy sa to nevyrovnalo tomu, čo prežívala so svojím snúbencom. Uvedomovala si, ako to teraz znie, ale keď bola s Jeffom, ten v nej rozozvučal a rozospieval každučkú čiastočku tela. Rozdiel nebol v technike, intenzite či podobných nezmysloch. Pričinila sa o to – nech to znie akokoľvek neeroticky – vzájomná dôvera. Preto ich sex bol taký neuveriteľný. Kat mala pri ňom pocit istoty. Cítila sa sebavedomo, nádherne, odvážne a slobodne. Jeff si ju niekedy doberal, ovládal ju, presadzoval si svoje, ale ani raz sa pri ňom necítila zraniteľná alebo rozpačitá.

Pri inom mužovi sa Kat nikdy takto neodviazala.

Preglgla a klikla na stránku s jeho profilom. Hodnotil sám seba stručne a najmä poslednú vetu Kat pokladala za dokonalú: Čo sa má stať, stane sa.

Nijaké naliehanie. Nijaké grandiózne plány. Nijaké predbežné podmienky ani záruka neskutočného očakávania.

Čo sa stane, stane sa.

Prešla do časti, kde sa uvádzal jeho súčasný status. Kat si za uplynulých osemnásť rokov nesčíselnekrát lámala hlavu nad tým, ako po tom všetkom Jeffov život pokračoval, takže sa jej vynorila predovšetkým otázka, čo sa s Jeffom stalo, že sa teraz ocitol na webovom portáli osamelých jednotlivcov.

Lenže rovnako sa možno spýtať, čo sa stalo s ňou.

Jeff uvádzal ako svoj stav vdovec.

Ďalšie prekvapenie.

Predstavovala si, že Jeff sa s nejakou ženou oženil, spoločne s ňou žil, miloval ju a nakoniec mu umrela. Viac sa z počítača nedozvie. Aspoň nateraz nie. Nebude o tom ďalej premýšľať. Berie to na vedomie. Nemá zmysel sa pri tom zdržiavať.

Vdovec.

No vzápätí ju vykoľajilo ďalšie prekvapenie. Jedno dieťa.

Vek dieťaťa ani jeho pohlavie sa neuvádzali, ale to, pravdaže, ani nie je dôležité. Pri každom odhalení, po každom novom fakte o človeku, ktorého kedysi z celého srdca milovala, sa svet pod ňou zakolísal. Prežil svoj život bez nej. Prečo ju to prekvapuje? Čo očakávala? Ich rozchod bol náhly a neodvrátiteľný. Opustil ju síce on, ale bola to aj jej chyba. Jeff sa neuvážene vytratil a spolu s ním sa vytratil aj celý jej život, tak ako ho dovtedy poznala a ako si ho plánovala do budúcnosti.

A teraz sa vracia ako jeden zo stovky, možno z dvojstovky mužov, cez ktorých profily sa preklikáva.

Ktovie, ako by sa teraz mala zachovať.

2. kapitola

Gerarda Remingtona delilo iba zopár hodín od chvíle, keď požiada Vanessu Moreauovú o ruku, a zrazu mu celkom stmavol svet.

Postupný vstup do manželstva si Gerard Remington, tak ako veľa vecí v živote, dôkladne naplánoval. Prvý krok: po dôkladnom vyhľadávaní zohnal snubný prsteň – 2,93 karátu, štvorcový tvar, čírosť VVS1, farba F. Na platinovej obrúčke sa diamant vynímal ako svätožiara. Kúpil ho od renomovaného klenotníka v manhattanskom Diamond District na Západnej štyridsiatej siedmej ulici – nie v niektorom predraženom veľkom obchode, ale v nenápadnom stánku neďaleko nárožia so Šiestou avenue.

Druhý krok: dnes spolu odletia z bostonského Loganovho letiska linkou spoločnosti JetBlue 267 o 7.30 a pristanú na ostrove St. Maarten o 11.31, kde prestúpia do malého lietadla, ktoré ich prepraví na ostrov Anguilla, kam by mali doletieť o 12.45.

Tretí krok, štvrtý krok a ďalšie kroky: Budú oddychovať v dvojpodlažnej vile hotelovej siete Viceroy s výhľadom na Meads Bay, zaplávajú si v luxusnom otvorenom bazéne, pomilujú sa, osprchujú a potom zájdu na večeru do reštaurácie Blanchard’s. Stôl si rezervovali na siedmu. Gerard ešte predtým reštauráciu telefonicky požiadal, aby im pripravili fľašu Vanessinho obľúbeného vína Château Haut-Bailly Grand Cru Classé 2005, bordó z vinohradov Pessac-Léognan. Po večeri sa Gerard a Vanessa, držiac sa za ruky, bosí po pláži poprechádzajú. Gerard si podľa lunárneho kalendára overil fázu mesiaca a zistil, že v tom čase bude v splne. Vo vzdialenosti dvesto metrov (presne si to odmeral) je na pláži chatrč so slamenou strechou, ktorú si počas dňa prenajímajú šnorchlujúci potápači a vodní lyžiari. V noci tam nebýva nikto. Miestny kvetinár vyzdobí vstupnú verandu s dvadsaťjeden (počet týždňov odkedy sa poznajú) bielymi káliami (Vanessine obľúbené kvety). Bude tam aj sláčikové kvarteto. Na Gerardov návrh zahrá pesničku skupiny Keane Kde to iba my poznáme, o ktorej boli s Vanessou presvedčení, že patrí iba im. Potom – keďže obaja majú radi tradície – Gerard si pokľakne na koleno. Gerard si predstavil Vanessinu reakciu. Prekvapená zalapá po dychu. Oči jej zalejú slzy. V úžase a od radosti si zakryje rukami tvár.

„Vstúpila si do môjho sveta a navždy si ho zmenila,“ povie Gerard. „Bežnú kôpku hliny si ako neočakávaný katalyzátor pretvorila na niečo, čo je oveľa mocnejšie, oveľa radostnejšie a oveľa plnšie života, než si človek dokáže predstaviť. Ľúbim ťa. Ľúbim ťa celou svojou bytosťou. Zbožňujem všetko, čo na tebe vidím. Tvoj úsmev dáva môjmu životu farbu a zmysel. Si najkrajšia a najvášnivejšia žena na svete. Prosím ťa, urob zo mňa najšťastnejšieho muža na zemi a vezmi si ma!“

Gerard si tieto slová ešte vždy spresňoval – chcel sa vyjadriť čo najvýstižnejšie –, a vtom sa mu zatmil svet. Každé slovo bolo pravdivé. Vanessu miloval. Miloval ju z celého srdca. Gerard nikdy nebol veľký romantik. Doteraz ho ľudia zvyčajne sklamali. Veda však nie. Najspokojnejší bol fakticky vtedy, keď bol sám. Bojoval s mikróbmi a organizmami, vyvíjal nové lieky a protilátky, ktorými by vyhral nad chorobami. Najvyrovnanejší bol vo svojom laboratóriu v spoločnosti Benesti Pharmaceuticals, keď riešil na tabuli rovnice a vzorce. Jeho mladší kolegovia by povedali, že patrí ešte do starej školy. Obľuboval tabuľu. Pomáhala mu rozmýšľať – zbožňoval vôňu kriedy, jej poprašku, pocit zakriedovaných prstov, jednoduchý spôsob napísané zotierať – lebo vo vede iba málo vecí býva nemenných.

Áno, práve v okamihoch samoty sa Gerard cítil najspokojnejší.

Najspokojnejší. Ale nie šťastný.

Vanessa je v jeho živote prvá žena, ktorá ho urobí šťastným.

Gerard otvoril oči a premýšľal. Jej zásluhou všetko vnímal s desaťnásobnou intenzitou. Nijaká iná žena ho mentálne, emocionálne a – áno – aj fyzicky doteraz tak nepovznášala. Uvedomoval si, že iná žena by to nikdy nedokázala.

Otvoril oči, a predsa okolo neho ostávala tma. Sprvu sa mu zdalo, akoby ešte vždy bol vo svojom dome, ale mal pocit, že je oveľa chladnejšie. Vždy dbal, aby sa teplota na digitálnom teplomere udržiavala presne na dvadsiatich dvoch stupňoch Celzia. Vanessa si ho za sklony k presnosti často doberala. Niektorí pokladali Gerardovu túžbu po poriadku za dôsledok jeho análnej či dokonca obsedantnej neurózy. Vanessa ho však chápala. Oceňovala túto vlastnosť, pokladala ju za klad. „Zásluhou toho si veľký vedec a starostlivý človek,“ raz mu lichotila. Vysvetľovala mu svoju teóriu, že v minulosti ľudia, ktorí sa dnes označujú za autistov, boli géniami v umení, vo vede a v literatúre, ale keďže dnes poznáme lieky na túto diagnózu, normalizujeme ich, usilujeme sa ich uniformovať a otupujeme im zmysly.

„Génius sa rodí z toho, že je nezvyčajný,“ vysvetľovala Vanessa.

„A ja som nezvyčajný?“

„Tým najlepším spôsobom, milý môj.“

No tak ako sa Gerardovi srdce napĺňalo spomienkami, nemohol si nevšimnúť čudný pach. Niečo vlhké, plesnivé, stuchnuté, pripomínajúce...

Pripomínajúce zem. Čerstvo rozrytú pôdu.

Zrazu sa ho zmocnila panika. Gerard v hlbokej tme chcel priblížiť ruky k tvári. Nebolo to možné. Akoby mal zviazané zápästia. Mal pocit, že mu ich zviera hrubý povraz, ba nie... niečo tenšie. Možno drôt. Pokúšal sa pohnúť nohami. Aj tie mal zviazané. Napol brušné svaly a pokúšal sa obe nohy zdvihnúť do vzduchu, ale do niečoho zakopol. Do dreveného príkrovu. Tesne nad ním. Akoby ležal v...

Jeho vystrašené telo sa začalo metať..

Kde je? A kde je Vanessa?

„Hej!“ vykríkol. „Hej!“

Pokúšal sa posadiť, ale aj hruď mu obopínal akýsi opasok. Vôbec sa nemohol pohnúť. Čakal, kým sa mu oči prispôsobia tme, ale to sa tak rýchlo nepodarilo.

„Hej! Je tu niekto? Prosím vás, pomôžte mi!“

Začul akýsi lomoz. Priamo nad sebou. Pripomínalo to škrabot, šuchot alebo...

Nie sú to kroky?

Kroky priamo nad ním.

Gerard premýšľal o tme. Premýšľal o pachu čerstvo rozrytej pôdy. Zrazu mu všetko bolo jasné, a predsa mu to nedávalo zmysel.

Som pod zemou, uvedomil si. Som pod zemou.

Začal kričať.

3. kapitola

Kat väčšmi ležala akoby v mdlobách, než spala.

Tak ako v každý pracovný deň, o šiestej ju zobudil iPod jej obľúbenou piesňou Matta Nathansona Nepriestrelné týždne. Nemohla si neuvedomiť, že spala v tej istej posteli, kde pred rokmi spávala s Jeffom. V izbe ešte vždy bolo tmavé drevené obloženie. Predchádzajúci majiteľ bytu bol huslista Newyorských filharmonikov, ktorý sa rozhodol byt s rozlohou päťdesiat štvorcových metrov pripodobniť vnútrajšku starej lodnej kajuty. Všade bolo černasté drevo, obloky nahrádzali kruhové okienka. S Jeffom sa na tom smiali, žartovali, že loď rozkolíšu, prevrátia, začnú volať po záchrannom člne.

Priveľké opojenie sentimentom prebúdza v zaľúbencoch sarkazmus.

„Akoby si do takéhoto bytu vôbec nepatrila,“ doberal si ju Jeff.

V porovnaní s temným prostredím vnímal svoju snúbenicu, ešte študentku, v jasnejšej a radostnejšej podobe. No teraz, po osemnástich rokoch, každý, kto do jej bytu vstúpil, tvrdil, že jej dokonale pristane. Tak sa manželia v priebehu rokov začnú na seba podobať, aj ona akoby sa na svoj byt čoraz väčšmi ponášala.

Uvažovala, že ešte ostane v posteli a vypočuje si niekoľko pesničiek skupiny Zs, ale o štvrť hodiny sa jej začína cvičenie jogy. Jej inštruktor Aqua, drobný transvestita trpiaci schizofréniou, by vymeškané cvičenie ospravedlnil iba v prípade, že by išlo o ohrozenie života. Okrem toho sa tam zrejme stretne aj so Stacy a prediskutuje s ňou, ako má ďalej postupovať s Jeffom. Kat si navliekla jogínske nohavice a tričko, schmatla fľašu s vodou a zamierila k dverám. Pohľad sa jej zastavil na počítači na pracovnom stole.

Nič strašné sa nestane, ak sa ešte úchytkom pozrie na obrazovku.

Bola na nej ešte domovská stránka portálu tysimojtyp.com, hoci po dvoch hodinách nečinnosti ju automaticky odhlásili. Domovská stránka upozorňovala na ,neodolateľnú uvádzaciu ponuku’ pre ,nových klientov’ (komu inému by uvádzacia ponuka mohla byť určená?): jednomesačný neobmedzený prístup (kam?) iba za 5,74 dolára, ktoré ,diskrétne vyfakturujú’ (čože?) na konto kreditnej karty. Našťastie, Stacy kúpila Ilac prístup na celý rok. Hurá!

Kat zase vypísala svoje používateľské meno a heslo do políčok a stisla enter. Zjavil sa tam prehľad odkazov, ktoré jej poslali rozliční muži. Nevšímala si ich. Našla Jeffovu stránku – pravdaže, zaradila ju medzi obľúbené položky.

Stlačila Odpovedať. Prsty jej ostali na klávesnici. Čo má napísať?

Nič. V nijakom prípade nie hneď teraz. Musí si to premyslieť. Krátkosť času jej neumožňuje niečo napísať. Cvičenie jogy sa už začína. Kat zavrtela hlavou, postavila sa a zamierila k dverám. Tak ako vždy v pondelok, stredu a piatok, Kat sa rozbehla k Sedemdesiatej druhej ulici a vstúpila do Central Parku. Starosta Strawberry Fields, ako prezývali Ayrtona „Garyho“ Ferreriu dos Santos, performer živiaci sa prepitným od turistov, už kládol kvety na pamätnú mozaiku Imagine venovanú Johnovi Lennonovi. Robieval to takmer každý deň, ale zriedkakedy tak zavčasu. „Ahoj, Kat,“ pozdravil ju a podal jej ružu.

Vzala si ju. „Dobré ráno, Gary.“

Náhlila sa popri hornej časti Bethesda Terrace. Jazero – Lake – bolo pokojné, ešte na ňom neboli loďky, ale voda, ktorú chrlila fontána, sa ligotala ako záves s korálikmi. Kat zabočila na cestičku vľavo, tiahnucu sa popri obrovskej soche Hansa Christiana Andersena. Tak ako každé ráno sedeli tu tí istí dvaja bezdomovci Tyrell a Billy (ak vôbec boli bezdomovci – Kat vedela, že bývajú v luxusnej bytovke San Remo a za bezdomovcov sa iba obliekajú) a hrali žolíka.

„Vyzeráš úžasne, dievčatko,“ povedal Tyrell.

„Aj ty,“ odvetila Kat.

Tyrellovi sa to páčilo. Postavil sa, zavrtel zadkom a plesol Billymu do dlane, pričom mu z nej vyrazil karty. Billy zahrešil. „Zdvihni ich!“ vykríkol Billy.

„Daj si pohov!“ Obrátil sa ku Kat. „Dnes ráno máš jogu?“

„Áno. Koľko je ich tam dnes?“

„Osem.“

„Stacy okolo vás už prechádzala?“

Len čo vyslovila jej meno, obaja chlapi si zložili klobúky a na znak úcty si ich priložili na srdce. Billy zašomral: „Dobré s nami a zlé preč.“

Kat sa zachmúrila.

„Ešte nie,“ odvetil na otázku Tyrell.

Kat pokračovala vpravo okolo nádrže Conservatory Water. Dnes skoro ráno sa na nej pretekali modely lodí. Za lodenicou Kerbs zazrela Aquu, sediaceho so skríženými nohami. Oči mal privreté. Aqua mal afroamerického otca a židovskú matku a rád hovorieval, že má pleť ako mokka káva s niekoľkými kvapkami šľahačky. Bol drobný a ohybný a teraz sedel bez akéhokoľvek pohybu. Už vôbec to nebol neovládateľný divoch, ako ho pred mnohými rokmi spoznala.

„Meškáš,“ Aqua ani neotvoril oči.

„Ako to dokážeš?“

„Čo? Ako ťa vidím so zatvorenými očami?“

„Áno.“

„Majstri jogy majú svoje tajomstvo,“ odvetil Aqua, „a nazývajú ho vnútorný zrak. Sadni si!“

Poslúchla. O chvíľu sa k skupine pripojila aj Stacy. Aqua ju vôbec nepokarhal. Jeho cvičenia pôvodne prebiehali na Great Lawn – na veľkom trávniku. Potom však Stacy začala ohurovať svojou ohybnosťou verejnosť, čo vyvolalo medzi mužmi obrovský záujem o jogu pod šírym nebom. Aquovi sa to nepáčilo, a tak raňajšie cvičenie so ženami uskutočňoval na nenápadnom mieste za lodenicou. Stacy mala „zarezervované miesto“ hneď pri múre, takže kto sa sem z diaľky díval, nemal ju v zornom poli.

Aqua precvičoval s nimi niekoľko ásan. Každé ráno, či už pršalo, svietilo slnko, alebo snežilo, skupina cvičila vždy na tom istom mieste. Nevyberal od svojich poslucháčov pevný poplatok. Každý mu zaplatil toľko, koľko pokladal za vhodné. Bol úžasný učiteľ – veľa toho naučil, bol prívetivý, dokázal cvičencov motivovať, správal sa úprimne a zábavne. Jemným dotykom im upravoval polohu skloneného psa alebo bojovníka II, a predsa v nich rozhýbal celé telo.

Takmer každý deň sa Kat v polohách rozplývala. Úporne pracovala telom. Dych sa jej spomalil. Prestala myslieť. V bežnom živote Kat pila, občas si zapálila aj cigaru, pravidelne nejedla. Jej zamestnanie bolo ako čistá, nerozriedená dávka toxínu. Ale tu, pri Aquovom chlácholivom hlase, sa jed zvyčajne celkom odplavil.

Dnes však k takejto očiste neprichádzalo.

Usilovala sa nemyslieť na to, sústrediť sa na cvičenie a pohrúžiť sa do múdrostí zenu, ktoré pokladala za nezmyselné táraniny, ak ich len nevysvetľoval Aqua, ale stále ju mátala Jeffova tvár – tá, ktorú dávno poznala a ktorú pred chvíľou zase zazrela. Aqua vybadal, aká je nesústredená. Ostražito

si ju premeriaval a venoval jej na úpravu polôh o niečo dlhší čas. Ale nič jej nepovedal.

Na konci každej lekcie cvičenky zaujali polohu mŕtvoly a Aqua ich priviedol do oddychovej fázy. Podriadilo sa jej celé telo. Každá zaspávala. Vtedy ich Aqua vyzval, aby tento deň prežili požehnane a výnimočne. Ešte pár okamihov ležali a zhlboka dýchali. V končekoch prstov ich šteklilo. Oči sa im pomaličky otvorili a Aqua odišiel.

Kat zase ožila. Aj ostatné cvičenky. Mlčky stočili rohožky, takmer neschopné niečo povedať. Stacy sa pripojila ku Kat. Niekoľko minút kráčali popri Conservatory Water.

„Spomínaš si na toho chlapíka, s ktorým som sa stretávala?“ spýtala sa Stacy.

„Na Patricka?“

„Na toho.“

„Bol sladký ako cukrík.“

„Dala som mu kopačky. Správal sa ako idiot.“

„Prečo?“

„Rozhodol sa chodiť na spinning.“

Kat zagúľala očami.

„Došľaka! Cvičí na stacionárnom bicykli. A čo bude robiť nabudúce? Spevňovať si panvové dno Kegelovými cvikmi?“

Prechádzať sa so Stacy bola vždy veľká zábava. Po chvíli človek už neregistroval zvedavé pohľady ani pokrikovanie. Nikto vás nemohol uraziť, ba ani ste sa nemuseli tváriť, že ich nevnímate. Jednoducho prestali existovať. Prechádzať sa so Stacy bola najlepšia kamufláž.

„Kat.“

„No?“

„Nepovieš mi, čo ťa trápi?“

Obrovský chlapec s vypracovanými svalmi, výraznými žilami a uhladenými vlasmi sa zastavil pred Stacy a uprel oči na jej prsia. „Pánabeka, to sú kozy ako kravské vemená!“

Aj Stacy sa zastavila a uprela mu oči na rozkrok. „Pánabeka, to je vták ako kolibrík!“

Pokračovali v ceste. Možno neboli celkom neviditeľné. No ako sa do hory volá, tak sa z nej aj ozýva. Stacy sa s prejavmi pozornosti vyrovnávala rozlične. Neznášala silácku suverénnosť tých, čo si pri pohľade na ňu zahvízdali – neznášala neokrôchancov. Mala rada plachých chlapcov, ktorí jednoducho obdivovali, čo vidia a čo v nich vyvoláva potešenie. Niekedy sa na nich usmiala, ba aj im zakývala ako celebrita, ktorá sa veľkodušne rozdáva na verejnosti, lebo je to pre ňu maličkosť robiť ostatných šťastnými.

„Včera večer som si otvorila tú webovú stránku,“ začala Kat.

Stacy sa usmiala. „Tak rýchlo?“

„Áno.“

„Fíha! Teda si dlho neváhala. A už si sa s niekým skontaktovala?“

„Nie doslova.“

„A čo teda?“

„Zazrela som tam svojho niekdajšieho snúbenca.“

Stacy sa zastavila, oči sa jej doširoka otvorili. „Nerozumiem.“

„Volá sa Jeff Raynes.“

„Počkaj! Vy ste boli zasnúbení?“

„Pred mnohými rokmi.“

„Zasnúbení? Ty si bola zasnúbená? Nosila si aj prsteň?“

„Prečo ťa to tak prekvapuje?“

„Neviem. Ako dlho ste spolu chodili?“

„Desať rokov.“

„Preboha, a odvtedy si k láske ani nepričuchla?“

Kat mierne pokrčila plecom. „Mala som vtedy dvadsaťdva rokov.“

„Nemám slov,“ čudovala sa Stacy. „Ty, a zasnúbená?“

„Nemôžeme s touto témou skončiť?“

„Dobre, prepáč. Ty si teda včera večer na tom webovom portáli zazrela jeho profil?“

„Áno.“

„Ako si zareagovala?“

„Na čo?“

„Predsa na neho,“ dobiedzala do nej Stacy. „Čože?“

„Na neho. Nie na čo. Nie je ti to zámeno jasné?“

„Škoda, že som nemala po ruke svoju pištoľ,“ povedala Kat. „Čo si napísala tomu... tomu Jeffovi?“

„Nič som mu nenapísala.“

„Prosím?“

„Nič som mu nenapísala.“

„Prečo?“

„Lebo ma od seba odkopol.“

„Snúbenec!!“ Stacy zase zavrtela hlavou. „Nikdy predtým si mi o ňom nerozprávala. Poriadne si ma nasrala!“

„Prečo si to myslíš?“

„Neviem. No keď medzi nami prišla reč na lásku, vždy som si myslela, že máš k nej rovnako cynický postoj ako ja.“ Kat kráčala ďalej. „Prečo si myslíš, že som cynická?“

„Dostala si ma!“

Našli si stôl v La Pain Quotidien v Central Parku neďaleko Západnej šesťdesiatej deviatej ulice a objednali si kávu. „Naozaj ma to mrzí,“ povedala Stacy. Kat hodila rukou.

„Prihlásila som ťa na tú stránku, aby si si to konečne s niekým rozdala. Bohvie, či máš vôbec na to chuť. Či po tom túžiš ako iné ženské.“

„Mám to chápať ako ospravedlnenie?“ spýtala sa Kat. „Nechcela som v tebe vyvolávať nepríjemné spomienky.“

„Nejde o nič strašné.“

Stacy sa zatvárila skepticky. „Nechceš mi o tom porozprávať? Určite ti to už tlačí jazyk. Som zvedavá, na čom to zlyhalo. Povedz mi všetko.“

A tak jej Kat porozprávala svoj príbeh s Jeffom. Ako sa zoznámili na Kolumbijskej univerzite, ako sa do seba zaľúbili, ako sa im zdalo, že je to navždy, aký to bol bohovský pocit, ako ju požiadal o ruku a ako sa všetko zmenilo, keď jej zavraždili otca, ako sa uzavrela do seba, ako sa s Jeffom napokon rozišla, ako sa cítila priveľmi slabá, ba možno priveľmi hrdá, aby sa oňho ďalej uchádzala. Keď dohovorila, Stacy zalomila rukami: „Prepánajána!“ Kat si uchlipla kávy.

„A teraz, takmer po dvadsiatich rokoch, si zbadala svojho niekdajšieho snúbenca na webovej zoznamke.“

„Presne tak.

„Ešte je slobodný?“

Kat sa zachmúrila. „V zoznamke je veľmi málo ženatých mužov.“

„Áno, prirodzene. Prečo sa tam ocitol? Je rozvedený? Sedí doma a dosiaľ sa za tebou umára ako ty za ním?“

„Ja sa za ním neumáram,“ odvrkla Kat. Potom dodala: „Je vdovec.“

„Pánabeka!“

„Prestaň s tým ,pánabeka’. Vari si malé decko?“

Stacy jej drobný výbuch ignorovala. „Volá sa Jeff, však?“

„Áno.“

„Keď Jeff vzťah s tebou prerušil, mala si ho rada?“

Kat preglgla. „Áno, pravdaže.“

„Myslíš, že ešte vždy ťa má rád?“

„Zrejme nie.“

„Prestaň s takýmito rečami. Porozmýšľaj nad mojou otázkou. Skús na okamih zabudnúť, že sa na teba vykašlal.“

„To je dosť ťažké. Skutky sú výrečnejšie než slová.“

Stacy sa naklonila k nej bližšie. „Málo ľudí vníma odvrátenú tvár lásky a manželstva jasnejšie než moja maličkosť. Obe predsa vieme svoje.“

„Áno.“

„O vzťahoch medzi mužom a ženou viem toho dosť, lebo moje zamestnanie ich svojím spôsobom vlastne rozbíja. Pravda je taká, že takmer každý vzťah má svoje slabé stránky. Svoje pukliny a trhliny. To neznamená, že taký vzťah nemá zmysel, že je zlý či nesprávny. Predsa všetko v živote je zložité a málo priehľadné. A napriek tomu očakávame, že vzťah medzi mužom a ženou je za každých okolností jednoduchý a priezračný.“

„Máš svätú pravdu,“ odvetila Kat, „ale nechápem, kam mieriš.“

Stacy sa naklonila. „Keď ste sa s Jeffom rozišli, ešte ťa miloval? Nerozprávaj mi zase tie táraniny o tom, že skutky sú výrečnejšie ako slová. Ešte ťa miloval?“

Kat bez hlbšieho zamyslenia precedila: „Miloval.“

Stacy sedela ako prikovaná a uprene hľadela na priateľku. „Kat!“

„No?“

„Vieš veľmi dobre, že nie som pobožná,“ pokračovala Stacy. „No akoby sa s vami pohrával osud... nejaký... kismet.“

Kat si zase odpila kávy.

„Ty aj Jeff ste teraz slobodní. Obaja máte voľné ruky. A oboch vás to rovnako zmangľovalo.“

„Skľúčilo,“ poopravila ju Kat.

Stacy sa zamyslela. „Nie, to som nechcela... Nuž áno, určite aj to sa sčasti stalo. Ale neskľúčilo vás to natoľko, aby ste nevnímali veci... reálne.“ Stacy sa usmiala a odvrátila. „Prepánajána!“

„No?“

Stacy jej s úsmevom pozrela do očí. „Vieš, že by sa to mohlo skončiť ako v rozprávke?“

Kat mlčala.

„Ba ešte krajšie. Veď ty a Jeff ste si predtým hrkútali ako dve holubičky!“

Kat mlčala.

„Nechápeš? Teraz sa k tomu môžete vrátiť s otvorenými očami. Môže to byť ako v rozprávke – lenže bude to aj skutočnosť. Už poznáte, kde sú pukliny a trhliny. Vrátite sa do svojho vzťahu s príslušným poznaním, skúsenosťou i so skutočným očakávaním. S pochopením toho, čo ste kedysi domrvili. Kat, počúvaj,“ Stacy sa načiahla ponad stôl a chytila Kat za ruku. V Katiných očiach boli slzy. „Tentoraz to môže dopadnúť naozaj úžasne.“

Kat neodpovedala. Nedôverovala svojmu hlasu. Netrúfala si o Staciných slovách ani premýšľať. Ale rozumela im. Presne vedela, čo má Stacy na mysli.

„Kat!“

„Keď sa vrátim domov, pošlem mu odkaz.“

4. kapitola

Kým sa Kat sprchovala, uvažovala otom, čo presne napíše vosvojom odkaze Jeffovi. Preletela jej vhlave desiatka možností, každá horšia odpredchádzajúcej. Neznášala takýto pocit. Liezlo jej nanervy lámať si hlavu nadtým, čo napíše Jeffovi, akoby bola stredoškoláčka amala nechať odkaz vjeho šatníkovej skrinke. Joj! Ešte sme ztoho nevyrástli?

Bude to ako vrozprávke, chlácholila ju Stacy. Ale tá rozprávka bude skutočná.

Doslužby sa obliekla civilne – džínsy ablejzer – aobula si plátenky. Vlasy si sčesala dokonského chvosta. Vlasy si nikdy nestrihala nakrátko, ale neznášala, keď jej padali dotváre. Aj Jeffovi sa takýto účes páčil. Mnohým mužom sa pozdávalo, keď si vlasy voľne spustila, ale Jeff to nemal rád. „Zbožňujem tvoju tvár. Tvoje líca aoči...“

Zháčila sa.

Už je čas odísť dopráce. Lámať si hlavu nadtým, čo napíše, si môže neskôr.

Keď prechádzala popri počítači, akoby sa jej jeho monitor vysmieval avyzýval ju odísť. Zastavila sa. Predočami jej tancovali drobné čiary šetriča obrazovky. Pozrela nahodinky.

Musím stým hneď skoncovať, povedala si.

Sadla si aznova si otvorila portál tysimojtyp.com. Keď sa prihlásila, zazrela, že sa jej ponúkajú ,neodolateľní noví záujemcovia’. Kašlala nato. Našla Jeffov profil, klikla nafotografiu, ešte raz si prečítala jeho záverečný výrok:

Čo sa má stať, stane sa.

Ktovie, ako dlho Jeffovi trvalo, kým vymyslel niečo také jednoduché, také povzbudivé, také nenútené, také tolerantné ataké podmanivé. Vôbec nevyvíja nátlak. Iba vyzýva, nič viac. Kat klikla naikonu, aby mu napísala priamy odkaz. Zjavilo sa okienko. Kurzor netrpezlivo zablikal.

Kat vyťukala: Áno, čo sa má stať, stane sa.

Pcha!

Hneď to zmazala.

Pokúšala sa ozopár iných viet. Hádaj, kto som. Ako je to dávno! Ako sa máš, Jeff? Aké je úžasné, že znova vidím Tvoju tvár. Vymazať, vymazať, vymazať. Každá veta bola idiotská naentú. Možno to pritakýchto stretnutiach býva, pomyslela si. Ťažko môže byť človek uhladený, sebavedomý alebo uvoľnený, keď sa nawebovej stránke pokúša nájsť svoju životnú lásku.

Prijednej spomienke sa smutne pousmiala. Jeff bol posadnutý videami shudbou zosemdesiatych rokov. To bolo ešte predtým, ako You Tube uľahčil sledovať každú nahrávku, a, navyše, vkrátkom čase odjej vzniku. Vtedy človek musel zistiť, kedy povedzme naVH1 pobeží špeciálna relácia svytúženým videoklipom. Predstavila si, ako Jeff teraz vysedáva pripočítači adíva sa nastaré videoklipy soskupinami Tears for Fears, Spandau Ballet, sospevákmi Paulom Youngom či Johnom Waitom.

John Waite.

Waite mal vpočiatočných časoch MTV Classic populárnu pieseň takzvanej novej vlny. Zakaždým ju dojímala, ešte aj teraz naňu zapôsobí, keď si prepína rozhlasové stanice, alebo keď vniektorom bare hrajú hity zosemdesiatych rokov. Len čo Kat začula, ako John Waite spieva Chýbaš mi, zakaždým sa jej vybavil veľmi sentimentálny videoklip, vktorom sa John prechádza ulicami aopakovane volá Ty mi vôbec nechýbaš takým uboleným hlasom, že ďalší verš Azda sám seba klamem zbytočne anadmerne vysvetľuje jeho pocity. John Waite končí vbare, kde utápa svoj smútok avracia sa kšťastným spomienkam naženu, ktorú bude naveky milovať. Pocelý čas sa však ozýva refrén, že mu vôbec nechýba. Lenže to, čo počujeme, je lož. Zjeho každého kroku apohybu vidíme, ako sa pretvaruje. Nakonci klipu sa John vracia domov, nasadí si slúchadlá asvoj smútok väčšmi utápa vhudbe než valkohole, atak vtragédii pripomínajúcej tuctový sitcom je čosi shakespearovské – jeho milovaná sa vracia, klope nadvere, ale on – beda! – to zrejme ani nepočuje. Jeho veľká láska, sktorou chcel stráviť zvyšok života, zase klope, priloží si kdverám ucho, apotom odchádza, necháva Johna Waita, ktorý si snavždy zlomeným srdcom spieva, že mu nechýba, atakto sa donekonečna utvrdzuje vlži.

Sodstupom času to vyznieva ako irónia.

Videoklip sa stal medzi nimi predmetom akéhosi opakujúceho sa žartu. Keď sa odseba čo len nakrátko vzdialili, Jeff jej nechával odkazy typu Vôbec mi nechýbaš aKat ktomu občas dodala, že zrejme sám seba klame.

Ľúbostný románik nie je vždy prechádzka ružovým sadom.

Ale keď Jeff reagoval vážnejšie, končil svoje poznámky názvom spomínanej pesničky, ateraz ho aj Kat takmer podvedome napísala dotextového poľa:

CHÝBAŠ MI

Chvíľu natieto slová hľadela auvažovala, či má stisnúť Odoslať.

Bol by to prisilný náboj. On iba veľmi nebadane naznačuje Čo sa má stať, stane sa, aona naplné ústa vyhlási CHÝBAŠ MI. Vymazala text anahradila ho refrénom pesničky:

VÔBEC MI NECHÝBAŠ.

Zdalo sa jej to veľmi ľahkovážne. Zase text vymazala.

Dobre, stačilo.

Potom dostala nápad. Otvorila ďalšie okno prehliadača anašla link nastarý videoklip sJohnom Waitom. Klip nevidela možno aj dvadsať rokov, ale ešte vždy nestratil nasvojom čare. Áno, Kat sama sebe prikývla, takto to bude dokonalé. Link skopírovala avložila dotextového poľa. Priadrese sa zjavila fotografia Waita, ako vklipe sedí vbare. Kat už ďalej nerozmýšľala.

Stisla Odoslať, rýchlo vstala atakmer zdomu vybehla.

Kat bývala naUpper West Side naŠesťdesiatej siedmej ulici. Jej pracovisko, devätnásty obvod, bolo tiež naŠesťdesiatej siedmej ulici, hoci najej východnej strane, neďaleko Hunter College. Cesta dozamestnania bola príjemná – vlastne prechádzka poCentral Parku. Jej útvar sídlil vovýznamnej budove zosemdesiatych rokov devätnásteho storočia. Ktosi tvrdil, že budovu postavili vštýle, ktorý sa nazýva nová renesancia. Pracovala natreťom podlaží ako vyšetrovateľka. Vtelevíznych seriáloch vyšetrovatelia zvyčajne majú istú špecializáciu, napríklad sa venujú vraždám, ale deľba vyšetrovateľov podľa odbornosti zväčša už nejestvuje. Ten rok, keď zavraždili jej otca, došlo takmer kštyristo vraždám. Šesťčlenné skupiny vyšetrovateľov vrážd apodobné tímy sa už pokladali zazastarané.

Keď Kat prechádzala okolo recepčného pultu, službukonajúci seržant Keith Inchierca jej povedal: „Chce stebou okamžite hovoriť kapitán.“ Keith jej hrubým palcom ukázal cestu, akoby nevedela, kde je kapitánova kancelária. Brala dva schody naraz. Hoci podliehala kapitánovi Staggerovi, ten ju dosvojej kancelárie volal málokedy.

Zľahka zaklopala hánkou nadvere.

„Ďalej!“

Otvorila dvere. Kapitán mal malú kanceláriu sozvlnenou sivou podlahou. Skláňal sa nadstolom, hlavu mal nízko. Kat zrazu vyschlo vústach. Stagger mal takto zohnutú hlavu presne vten deň predosemnástimi rokmi, keď zaklopal nadvere jej bytu. Kat nič nechápala. Aspoň vprvej chvíli nie. Domnievala sa, že vopred vytuší, keď jej niekto zabúcha ako posol zlej správy. Dokonca si takúto scénu predstavovala – neskoro vnoci avhustom daždi sa ozve prudké zabúchanie. Otvorí dvere, ahneď jej dôjde, čo bude nasledovať. Pozrie policajtovi doočí, zavrtí hlavou azbadá, že policajt iba pomaly prikyvuje, aona potom svýkrikom „Nie!“ klesne nazem.

Ale keď sa vtedy ozvalo zaklopanie aStagger jej oznamoval správu, ktorá jej rozčesla acelkom zmenila život, bezočivo abezohľadne svietilo slnko. Práve mala vpláne zájsť doknižnice vareáli Kolumbijskej univerzity apracovať naštúdii oMarshallovom pláne. Dosiaľ si naten prekliaty Marshallov plán pamätá. Otvorila dvere, nachystaná zamieriť kC-linke newyorského metra, no medzi nimi stál Stagger. Hlavu mal sklonenú presne ako teraz avôbec netušila, čo ho knej priviedlo. Ani doočí jej nepozrel. Keď ho zazrela naprahu svojho bytu, nebodaj si myslela, že prišiel kvôli nej. Podozrievala ho, že ponej ide. Mladí policajti, najmä tí, čo slúžili podochrannými otcovými krídlami, sa naňu priam lepili. Stagger síce vedel ojej zasnúbení sJeffom, ale ak knej prišiel, zrejme sa ju ešte pokúša zbaliť. Neusiloval sa oňu ostrými lakťami. Stagger – krstným meno sa volal Thomas, ale nikto ho tak neoslovoval –, nebol násilník. Skôr bol knej sladký ako med.

Keď Kat zbadala, že má nakošeli krv, oči sa jej zúžili, no ešte vždy nechápala, očo ide. Potom povedal štyri slová. Štyri jednoduché slová, ktoré sa zliali dovedna avhrudi jej vybuchli.

„Kat, je to smutné.“

Stagger sa teraz už blížil kpäťdesiatke, bol ženatý amal štyroch synov. Stôl mu zdobili fotografie. Stará snímka, naktorej je sosvojím nebohým kolegom, vyšetrovateľom vrážd azároveň Katiným otcom, sHenrym Donovanom. Takto to býva. Keď človek umrie priplnení pracovných povinností, všade sa zjavuje jeho snímka. Preniektorých je to milá pripomienka. Preiných bolestná spomienka. Nastene zaStaggerom bol zarámovaný plagát zobrazujúci jeho najstaršieho syna, ktorý ako študent predposledného ročníka strednej školy hrá lakros. Stagger smanželkou bývali vBrooklyne. Žije sa tam úžasne, domnievala sa Kat.

„Chceli ste ma vidieť, pán kapitán.“

Mimo policajnej budovy sa oňom vyjadrovala ako oStaggerovi, ale keď išlo oslužobné záležitosti, nemohla si to dovoliť. Stagger zdvihol pohľad aKat prekvapilo, akú má popolavú tvár. Podvedome cúvla, takmer očakávala, že zase začuje tie známe štyri slová. Radšej ho tentoraz predbehla.

„Očo ide?“ spýtala sa.

„Monte Leburne,“ odvetil.

To meno akoby zmiestnosti vysalo všetok vzduch. Monte Leburne si poživote plnom zločinov odpykával doživotný trest zazavraždenie Henryho Donovana, vyšetrovateľa vrážd newyorského policajného zboru.

„Čo je sním?“

„Umiera.“

„Narakovinu pankreasu.“

„Koľko naňu trpí?“

„Neviem.“

„Áno, viem.“

Mlčanie.