Start

Text © 2015 by Peter Holka

Jacket design © 2015 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2015 by Ikar

Vyšlo s finančnou podporou MK SR.

ISBN 978-80-551-4163-3

Venujem dcére Petre a synovi Markovi

Láska nepozná smiešne správanie,

ani nevkusné, ani necudné.

(Mario Benedetti: Jar v puknutom zrkadle)

PRVÁ ČASŤ

Zhruba pred päťdesiatimi rokmi

Áno, všetko na svete postupne niekam mizne.

Niečo je preč náhle, ako keď utne,

niečo sa len tak pomaly rozplýva.

A nakoniec ostane vždy len púšť.

(Haruki Murakami:

Na juh od hraníc, na západ od slnka)

1

MÔJ OTEC MAL VEĽKÉ SRDCE naplnené láskou, no nosil ho dôkladne uzamknuté v hrudi. Iba zriedkavo otvoril dlaň a hanblivo ho ukázal, či skôr na okamih poodhalil, vzápätí dlaň zovrel a tým akoby v sebe pochoval všetky city. Zato s ním viedol siahodlhé rozhovory, ktoré nikto nepočul. Predpokladám, že slabú ozvenu otcovho srdca zachytila iba jeho žena Irenka, moja matka, lebo bola citlivá a vnímavá ako seizmická stanica vybavená špičkovými laboratórnymi prístrojmi. Možné, ale málo pravdepodobné je aj to, že sa mýlim a jej seizmograf z tých otrasov či len záchvevov nezaznamenal vôbec nič. Nie, túto predstavu vylučujem, ibaže by matku zahalilo hlboké bezvedomie.

Azda má otcovu uzavretosť a mĺkvosť na svedomí náhla smrť jeho matky Júlie, preto od šiestich rokov rýchlo zabúdal na materinskú lásku. A bez lásky chlapec i chlap vysychá ako hlboko ranený strom, ako strom s preťatými koreňmi. Prípadne ju spôsobila jeho čitateľská vášeň: unikal pred svetom do vymyslených príbehov a prevteľoval sa do životov románových postáv, ktoré sa v láske a vášni čľapkali, ba priam topili.

Doma najradšej vysedával v kakaovohnedom kresle s drevenými opierkami ponorený do kníh ako do oceána alebo do pralesa a vyzeral, akoby tam ani nebol, prípadne bol, ale zakrytý zvonom z hrubého zvukotesného skla, cez ktoré neprenikla kanonáda, ba ani besné burácanie hromov. Prechádzal cezeň iba dym z cigariet značky Lipa; vybral si ich, lebo lipový kvet medovo rozvoniava a je aj liečivý. Dym z elegantne sploštených cigariet sa zľahka vlnil, pomaly stúpal k stropu a rovno pred očami sa mi nevedno kde strácal.

Ako sa mohol pod hladinu oceána alebo do nepreniknuteľného pralesa nasýteného vreskom opíc, škrekom papagájov a bzučaním hmyzu doniesť detský hlas?

Vedel som, že keď otec číta, mám mu dať pokoj a neotravovať ho zbytočnými alebo hlúpymi otázkami. Ibaže mne sa nezdali hlúpe ani zbytočné, skôr smrteľne vážne a veľmi dôležité, možno aj úplne najdôležitejšie. Odkiaľ som mal vedieť, čo je to láska, kde a ako sa rodí, z čoho sa živí, kde sídli, aké cesty k nej vedú a kde sa vlastne stráca? Pritom ma stretala na každom kroku; triedna učiteľka nám takmer denne hovorila o láske k vzdelaniu a vedomostiam, o láske k ľudovodemokratickej a od roku tisíc deväťsto šesťdesiat socialistickej vlasti, ku komunistickej strane a pionierskej organizácii, telocvikár o láske k športu, najmä k futbalu a hokeju, dejepisár o láske k histórii, lebo minulosť je údajne kľúčom k budúcnosti, zemepisárka o láske ku geografii, ktorá je prvou bránou do sveta, mama si doma neraz pospevovala ťahavú, záhadnú, no najmä hlboko znepokojivú pieseň:

Láska, bože, láska, kde ťa ľudia berú,

na horách nerastieš, v poli ťa nesejú.

Ľúbosti, ľúbosti, mala som ťa dosti,

ale ťa už nemám, ani medzi prsty.

Keby sa tá láska, na brale rodila,

nejedna panenka by po ňu chodila.

Ale sa tá láska na bralách nerodí,

nejedna panenka bez tej lásky chodí.

Otec sa neočakávane vynoril z oceána knihy a s prižmúrenými očami nám oznámil, že láska je kopa hnoja.

„Čo to hovoríš, Janko, aká kopa hnoja?!“ karhala ho mama.

„To nehovorím ja, ale Ernest Hemingway,“ spresnil otec a nahlas prečítal: „Láska je kopa hnoja,“ povedal Harry. „A ja som ten kohút, čo na ňu vyjde a zakikiríka.“ Otec sa uškŕňal a vycieral riedke zuby; bol na ne veľmi hrdý, hovoril, že práve pre ne ho ženy ľúbia. Našťastie som rovnaké zdedil aj ja.

„Hemingway sa mýli!“ rozhorčila sa mama.

„To je možné, Irenka, všetci sa občas mýlime, aj Hemingway. Hneď na začiatku poviedky sa riadne sekol a Kilimandžáru pridal stodvanásť metrov a šesťdesiat centimetrov...“ Chvíľu nad tým uvažoval, mraštil čelo a krútil nosom, nevidelo sa mu to, možno predtým zle rátal, tak pomocou ceruzky opäť prepočítaval stopy na metre, aby sa presvedčil o pravde, a zopakoval: „Je to tak, sekol sa. Podľa neho Kilimandžáro meria šesťtisíc sedem metrov a šesťdesiat centimetrov. V skutočnosti meria päťtisíc osemsto deväťdesiatpäť metrov. Pravda, ak ešte stále platí, že jedna stopa je tridsať celých štyridsaťosem stotín centimetra. Platí to, synak?“

„Čo ja viem?“ odvetil som. Dovtedy som si myslel, že stopy zanechávajú len ľudia a zvieratá, aby z nich mohli Indiáni vyčítať, koľko tade prešlo banditov, mustangov alebo bizónov.

„Akože nevieš, načo chodíš do školy? Hádam nie nato, aby si tam podaromnici dral nohavice? Stopa je stará dĺžková miera, používala sa pred zavedením metrickej sústavy, no niekde sa s ňou nedokážu rozlúčiť dodnes.“

Nekarhal ma, videl som, že sa stále usmieva, akiste nad maminým rozhorčením, tak som sa rýchlo vrátil k pomýlenému Hemingwayovi.

„Stodvanásť metrov nie je až tak veľa,“ odhadol som znalecky.

„Ale je, sú to totiž výškové metre. Predstav si vežu kostola a teraz ju zvýš o stodvanásť metrov! To ako keby si na ňu kolmo postavil celý futbalový štadión po dĺžke... Vieš si to predstaviť?“

„Neviem.“

Naozaj som si nevedel predstaviť, že by na veži nášho kostola stál ešte aj futbalový štadión. Ale keby sa tam nejakým zázrakom skutočne objavil, to by bolo niečo! Lenže, ako by tak vysoko a najmä na zvislej ploche futbalisti hrali? Isto by si ani nekopli, zakaždým by sa im lopta odtiaľ skotúľala a spadla na námestie. A hráči aj s rozhodcami s ňou. To by mohli hrať futbal rovno na múre a to sa jednoducho nedá.

„Čo to čítaš, Janko?“ nedalo mame, lebo tá kopa hnoja jej neschádzala z mysle a ustavične ju znepokojovala.

„Snehy Kilimandžára,“ odvetil.

„O čom to je?“

Otec chvíľu uvažoval s nadvihnutým obočím a pokrčeným čelom, potom povedal: „O nenaplnených životných a spisovateľských ambíciách.“

„O ambíciách,“ zopakovala. „A je to dobrý príbeh?“

„Spisovateľ Harry bol so svojou ženou Helenou na safari v Afrike, zaškrabol si v buši pravé koleno, a keďže si ho včas neošetril, dostal gangrénu. Pokazilo sa im auto a márne čakali na lietadlo. Harrymu noha smradľavo hnila, bolo mu ju treba amputovať, napokon ho smrť v podobe supa prevteleného do malého lietadla odniesla na krídlach z tábora až k zasneženému vrcholu Kilimandžára. Tam kdesi boli pochované jeho príbehy, ktoré nenapísal.“

„Hmmm, a prečo ich nenapísal?“ vyzvedala mama.

„Odkladal ich na neskôr, lebo si myslel, že potom bude vedieť viac, aby ich mohol napísať lepšie. Ale pravda je taká, že vymenil alebo predal svoj talent za lásku k Helene, či skôr za pohodlný a istý, no svojím spôsobom vyprázdnený život. Helena bola totiž veľká boháčka.“

„To je dosť smutné,“ usúdila mama. „Ale láska je v živote veľmi dôležitá,“ dodala rýchlo.

„Celý Hemingway, hoci rozpráva stroho, až je to občas smiešne, a rozpráva akože chlapsky, je aj tak veľmi patetický,“ uzavrel otec a znova sa nám pred očami stratil v knihe, takže keď som sa ho opýtal, čo je to vlastne tá láska a kde naozaj prebýva či sídli, ani sa nepohol, asi ma pod hladinou oceána alebo v reve pralesa vôbec nepočul.

So zvesenou hlavou som sa odvliekol do kuchyne. Mama hneď za mnou a dohovárala mi ako už neraz:

„Otec ťa má rád, synček, len to otvorene nevie dať najavo.“ Hovorila to naliehavo a vrúcne, akoby o tom presviedčala nielen mňa, ale najmä seba.

Viem, hoci mi to nikdy nepovedal, možno nedôveroval vyrieknutým slovám o nič viac než skleným vešteckým guliam, horoskopom, aprílovému počasiu, novinám, rozhlasu a televízii, celý život ho zhrýzali pochybnosti. Pochyboval o všetkom, aj o tom, o čom nikto nikdy nepochyboval.

Viem, že otec ma má rád, prečo by mi inak nosil z pošty celofánové vrecúška so známkami a niekedy mi ich pomáhal ukladať do albumu. Najradšej som mal farebné známky z Afriky, lebo na nich boli obrovské slony s nožiskami ako kmene bukov, nebezpečné levy, hrochy a nosorožce, žirafy so smiešnymi dlhými krkmi a nahlúplymi tvárami, múdre ľudoopy i pochabé a uvrešťané opice a iné zvieratá, aké by sme v slovenských horách hľadali márne. A úplne najradšej známky v tvare trojuholníka alebo kosoštvorca, lebo boli inakšie ako tie naše – obyčajné štvorce a obdĺžniky.

Keď mi otec priniesol veľkú trojuholníkovú známku, na ktorej sa vynímalo Kilimandžáro, skalopevne som sa rozhodol, že na tú zvláštnu horu s odrezaným vrcholom sa raz celkom isto vyberiem aj ja. V popredí sa špacírovali dve žirafy a na horizonte za nimi sa takmer rovnobežne s odvesnami trojuholníka dvíhal ten bájny kopčisko s vždy bielou pokrývkou hlavy, zhora nadol husto rozbrázdený žľabmi ako tvár tisícročnej stareny.

„Čo je tam hore?“ opýtal som sa.

„Sneh a ľad.“

„To je všetko?“ sklamane som vzdychol.

„Masajovia tvrdia, že tam na niektorom bočnom vrchole sídli ich boh Enkai, čo ich ochraňuje, pretože ich má rád.“

„Boh má rád Masajov?“ čudoval som sa.

„Áno, oni tomu veria.“

Spomenul som si, že keď som bol malý, pani Palierová mi hovorila, že Boh je láska.

„Takže na Kilimandžáre prebýva láska?“ vypadlo zo mňa.

Otec na mňa prekvapene pozrel, no za okamih prikývol: „Áno, presne tam.“ Potom dodal: „Enkai kedysi dávno daroval Masajom všetok dobytok sveta, keby ich nemal rád, nedal by im nič. Svoje stáda pasú na savanách, chránia ich pred zlodejmi a najmä pred dravou zverou.“

„Aj pred levmi?“

„Pravdaže aj pred levmi, predovšetkým pred nimi. Masajský chlapec sa stane bojovníkom a mužom, až keď oštepom uloví leva.“

Hneď som poprekladal všetky známky a na prvú stranu som umiestnil presne do stredu iba trojuholníkové Kilimandžáro. Odvtedy keď som otvoril album, mal som ho rovno pod nosom. Hľadel som na svoju najvzácnejšiu známku tak sústredene a dlho, až mi slzili oči; keby ma niekto videl, možno by si myslel, že plačem, lebo láska prebýva tak strašne ďaleko a vysoko. Ale neplakal som, naopak, rástlo vo mne ukrutné predsavzatie: rozhodol som sa, že nebudem traktorista ani bežec na dlhé trate ako Emil Zátopek, do ktorého som sa vtedy túžil prevteliť, ale naozajstný horolezec s vytrénovanými svalmi, veľkým odhodlaním a so skalopevnou vôľou. Raz sa na Kilimandžáro určite vyberiem a budem sa driapať za láskou, aj keby som pri tom dušu vypustil.

Otec občas, keď mu v žilách pulzovala dobrá nálada, vytiahol hrubý atlas v plátenných doskách, zmestil sa doň celý svet, ešte aj ľadová Antarktída, nalistoval mapu Afriky a hľadal som na nej štáty, odkiaľ pochádzali moje nové známky. Posúval som ukazovák po fialových čiarach hraníc a divil sa, že nie sú krivolaké ako hranice Československa. Mal som aj známku, na ktorej bolo napísané Uganda-Kenya-Tanganyika, nezamenil by som ju ani za dvadsať Hitlerov, ani Bercovi nie, hoci to bol môj najlepší kamarát. A trojuholníkovej Tanganiky s Kilimandžárom by som sa nevzdal, hoci by mi za ňu ponúkli album plný známok, aj keby v ňom bol chýrny dvojpencový Modrý Maurícius z roku tisíc osemsto štyridsaťsedem s portrétom kráľovnej Viktórie a so slávnym nápisom POST OFFICE. Pravdupovediac, Adolfa Hitlera som neznášal, pretože som sa ho bál, zo známok sa pozeral prísnejšie než náš školník, zato o Ugande, Keni a najmä o Tanganike som dňom i nocou sníval. Ticho ako smrad som sa zakrádal bušom ozbrojený iba dlhým masajským oštepom, aby som sa priblížil k pasúcim sa antilopám a hrdinsky odvážne aj k rodine drichmúcich levov, čo práve zožrali statnú zebru. Vybral by som si toho najväčšieho s obrovskou hrivou a so zlovestnými žltými očami, nehlučne by som k nemu priskočil a kopiju mu vrazil rovno do chrabrého levieho srdca...

Ach, ako dobre je Masajom! Od rána do večera a aj v noci sú v Afrike so svojimi stádami kráv a kôz, poľujú na divú zver a nemusia chodiť do školy, takže z nej nenosia v žiackej knižke hlúpe poznámky o vyrušovaní, nevinných chlapčenských bitkách, našepkávaní, vrtení a inom, podľa našej triednej učiteľky, nevhodnom správaní. Záplava poznámok vháňala mame do očí slzy a do otca jed; občas si odpásal remeň, prehol ma cez koleno a výchovne mi namastil obe pologule. Mama plakala ešte viac; otec previnilo mlčal a tváril sa, ani čo by remeň nepálil môj zadok, ale jeho.

Nad tými známkami a mapami mi otec zápalisto rozprával o Afrike, akoby tam najmenej stokrát bol. Pravda je taká, že dovtedy ani raz nevytiahol päty z Československa. Vtedy mi prvý raz zišlo na um, že aj on sníva tajné chlapčenské sny, hoci je už veľký, mení sa v nich na cestovateľa, čo neohrozene napreduje neznámou krajinou plnou nástrah, pascí a smrteľných nebezpečenstiev. Na ťave a peši prejde celú Saharu, čo je údajne najväčšia púšť na svete, i trávnaté savany, prebrodí nebezpečné močiare a rieky plné krvilačných krokodílov, preseká sa nepreniknuteľnou džungľou, objaví v nej neznáme kmene pygmejov a podobných trpaslíkov, napokon sa v ďalekej Tanganike vydriape až na vrchol Kilimandžára, lebo tam prebýva láska. Objíme ju a konečne bude spokojný a šťastný.

Keby ma tam tak naozaj zobral so sebou! Poslúchal by som ako švajčiarske hodinky.

2

VIEM, ŽE OTEC MA MÁ RÁD, aj keď ma občas zderie; naposledy vzime, pretože zistil, že som mu baštrngoval soslužobnou pištoľou. Náhodou som ju objavil vskrini ešte predVianocami, keď som snoril zadarčekmi. Vopustenom kameňolome sme ju sBercom vyskúšali, no každý sme si vystrelili iba raz, aby nato neprišiel. Aj tak to zistil, zdral ma azakázal sa mi naňu čo len pozrieť, nieto sa jej ešte niekedy dotknúť.

Má ma rád, veď ma niesol narukách ako malé decko, keď som si vodvore úplne dochrámal lakeť. Vnajprudšom šprinte, abehal som dobre irýchlo, lebo som trénoval ako Emil Zátopek vknihe Františka Kožíka Emil Zátopek rozpráva, odrazu sa predo mnou zošera vynoril múr, vrazil som doň aakosi pridlho sa nevedel pozviechať zprachu. Pochvíli ma opantala strašná bolesť, marilo sa mi, že nejaký neviditeľný africký lev mi odhryzol pravú ruku; je to trest, lebo som ňou dopoludnia spáchal krvavý zločin. Bercova sestra Eva nado mnou zaplakala akuvikala, že mi ju asi odrežú.

Isto som bol otcovi priťažkým bremenom: čím sme boli bližšie knemocnici, tým viac dychčal, oťažievali mu ruky inohy aodfukoval si zočí spotené vlasy. Slzy mi vysúšal upokojujúcimi slovami: „Neboj sa, synku, nič strašné to nie je, ruku ti napravia, zagypsujú aomesiac alebo dva sa budeš znova liepať postromoch.“

„Len aby mi ju neodrezali...“ soplil som nadzohavenou, zakrvavenou amodrejúcou rukou, vlakti zahnutou doopačnej strany. „Ako by som sa bezruky driapal nakopce?“

„Ver mi, rýchlo sa uzdravíš,“ ubezpečil ma aúplne vážne dodal: „Ešte sa raz spolu vyberieme naKilimandžáro.“

Vtom okamihu mi slzy vyschli, svet sa napriek ukrutnej bolesti ahrozným predstavám omojej jednorukosti, čo ma celého prestúpili aovládli, rozjasnil. Napodvečernej aprílovej oblohe sa objavilo nezvyčajne veľké slnko, žiarilo ahrialo ako narovníku, vnímal som jeho horúce lúče azároveň zazrel mrazivo bielu čiapku nastreche Afriky. Teplo azima, horúčava amráz. Tanganika je horúčka asen, čo sa mi ustavične opakuje. Tanganika ma priprvom pohľade natrojuholníkovú známku sKilimandžárom očarila ipohltila opojným rytmom, záhadnosťou atajomnosťou. Štyri slabiky adeväť hlások: Tan-ga-ni-ka. Trblietala sa mi vpredstavách ako vlnky naneposednom potoku, naktorého hladine sa ligoce slnko, mámivo vyspevovala avyhrávala. Marilo sa mi: Tanganika, romantika, šlamastika... Alebo: Tan-ga-ni-ka, ro-man-ti-ka,šla-mas-ti-ka... Apotom znova iba: Tanganika, Tanga-ni-ka, Tanganika...

Vedel som, že Tanganika je veľmi hlboké jazero aj štát vAfrike. Tanganika je meno mocného, odvážneho averného domorodého priateľa zknihy Ľuda Ondrejova. Africký zápisník som prečítal tri razy posebe avrátil, až keď mi zknižnice poslali druhú upomienku, no predsavzal som si, že ju odtiaľ potiahnem. Musím počkať dozimy, potom si ju tajne ukryjem podkabát avynesiem von. Možno to knihovníčky nezbadajú anikomu nebude chýbať, veď sú tam vregáli vedľa seba tri rovnaké Africké zápisníky, vedľa nich päť Príhod vdivočine arovnako päť zväzkov Horami Sumatry.

Nadmilovanou knihou som sa premenil nacestovateľa, hoci som nevyrastal priHrone ako Ľudo Ondrejov, ale priVáhu, asTanganikom zkmeňa Bantu som pohrozných útrapách napokon našiel rieku Ogooué, čo nás zavedie doobrovského pralesa vpohorí Mont de Cristal, kde žijú gorily. Ale ako budem vedieť, že je to práve Ogooué anie nejaká iná rieka? Zaručene ich je tam viac. Lámal som si nadtým hlavu, potom ma, ako inak, osvietilo: určite bude nanej plávať tmavomodrý nápis ako navšetkých riekach votcovom atlase. Bude sa síce vlniť, hadiť alámať, ale keď sa pozorne zadívam nahladinu, rozoznám nápis Ogooué. Len si tam budem musieť dať pozor namuchy tse-tse. Levov, nosorožcov, slonov, leopardov ani hyen sa nemusím báť, Tanganika ma ochráni, ale mucha je veľmi malá, nebadane sa odzadu prikradne, uštipne ma dokrku alebo dochrbta asom vkýbli. Vlastne nie vkýbli, nakazí ma strašnou spavou chorobou. Potom ma premôže úmorná ospanlivosť, prestanem jesť apiť, horúčka ma nadobro vysuší aspáli, takže nakoniec vyhladovaný avysilený zaspím navždy, tuhšie než Šípová Ruženka, pretože tam nebude princ, čo by ma pobozkal azachránil. Porokoch ma nájdu mŕtveho, ako si spím kdesi vpralese nabrehu rieky Ogooué. Vedľa mňa bude spať mŕtvy Tanganika. Hrozná predstava, popozorovaní goríl som totiž mienil pokračovať vdobrodružnom putovaní podúpätie Kilimandžára. Tam si niekoľko dní oddýchnem, aby som nazbieral nové sily, apotom sa konečne vyberiem nazasnežený vrchol.

Kde inde by mal byť cieľ azmysel mojej dlhej aúmornej cesty?!

Áno, kdesi tam vTanganike, tri stupne južne podrovníkom, natrvalo zamrznutom končiari Kilimandžára prebýva láska. Len neviem, či si to otec náhodou všetko nevymýšľa. Ako môže láska sídliť vovečnom ľade asnehu? Láska je totiž, aspoň podľa mojich chlapčenských predstáv, úplne nahá alebo holá ako niektoré vety, musí jej tam byť strašne zima, možno sa aj ona vtom chlade už premenila nakus spaľujúceho apriezračného ľadu, preto ju ľudia nevidia anevedia nájsť.

Raz mi Berco doma ukázal celkom nahú mladú babu. Strčil prst dohrubej knihy anaprvý šup ju otvoril presne nastrane sobrázkom, podktorým bolo napísané L’amour. Pieskovoplavé vlasy ozdobené ružovými kvetmi sa jej jemne vlnili apadali cezobléplecia nahruď, no aj cezne bolo vidieť neveľké bielučké prsia sružovými kolieskami uprostred. Hlavu nakláňala trocha naľavú stranu apekne sa usmievala. Nabruchu pupok, ako mám aj ja, akúsok podním, kde sa jej stretávali stehná, namaľovanú broskynku bezjediného chĺpka. Stou ryhou uprostred naozaj vyzerala ako svieža broskyňa plná sladkej šťavy. Zdalo sa, že práve sa odhodlala vykročiť priamo kumne, bosú ľavú nohu už dvíhala znízkej trávy, pravú ruku zohnutú vlakti takmer dopravého uhla predsebou, aohnutým ukazovákom ma vábila.

„L’amour je veľmi krásna,“ vypadlo zomňa, lebo som si myslel, že je to jej meno.

„Čo si somár? L’amour znamená pofrancúzsky láska,“ poučil ma Berco.

„Ako vieš?“ neveril som. „Kedy si sa naučil pofrancúzsky?“

„Mama mi povedala.“

Odvtedy som si lásku predstavoval úplne konkrétne ako obraz tej mladej ženy zknihy Bercovej mamy. Bola taká krásna, taká jemná apríťažlivá, že by jej nikto neodolal. Ani hrdinský Tanganika. Len jedno som nechápal, L’amour stála nalúke azaňou nejaké neznáme stromy sokrúhlymi tuhozelenými korunami obsypanými veľkými ružovými kvetmi. Ale natemene Kilimandžára je predsa iba sneh aľad! Anič iné. Kde sa vovýške takmer šesťtisíc metrov zobrali tie kvitnúce stromy? Buď sa maliar pomýlil ako Hemingway, alebo ma otec lakuje. Poniekoľkých dňoch som záhadu vyriešil: maliar ju schválne umiestnil nalúku, aby všetkých, čo ju hľadajú, pomýlil anechal si ju iba preseba.

Takí sme boli zažratí doobrazu L’amour, že sme si ani nevšimli, keď knám zkuchyne vošla Bercova mama, odrazu stála nadnami sdvoma miskami čokoládovohnedého pudingu.

„Fíííha, vidím, že vás už zaujíma láska,“ konštatovala.

Vyľakal som sa, isto mojej mame prezradí, že nás prichytila, ako si tajne obzeráme nahú babu. Mama bude ztoho smutná, pravdepodobne aj vyroní nejakú slzu, otec si zase odpáše remeň apotom bude smutný aj on. Bercova mama nám knihu napočudovanie nezobrala ani nás nekarhala, misky položila nastolík ausmievala sa.

„Ale ten čas letí, pomaly zvás budú mládenci apotom muži,“ vzdychla. „Len si ju dobre vyobzerajte, raz sa vám to zíde,“ dodala avrátila sa dokuchyne, kde zastolom sobľubou fajčila voňavé cigarety aučila to aj moju mamu.

Okrem L’amour ma vboku klalo aj to, že cestovateľovi odHrona prišiel vobálke zAfriky prstenec Tanganikových vlasov, popri papagájovi predstavoval preňho pamiatku nacelý život. Papagáje sú však dosť sprosté, hoci niektoré sa vraj naučia rozprávať amôžu uletieť alebo zdochnúť. No naTanganikove vlasy sa mohol kedykoľvek pozrieť ahocikomu ich ukázať, dosvedčili by, že Ľudo Ondrejov tie úžasné africké dobrodružstvá naozaj zažil. Nadruhý deň som nasvoju desiatu nalákal Čerta, brčkavého čierneho pudlíka doktora Kostelníka, nášho suseda zprízemia, azchrbta mu odstrihol hrubý prameň kučier. Doma som ich vložil dobelasej obálky apredstavoval si, že sú to naozajstné Tanganikove vlasy, čo mi poslal zrodného Konga. Ukázal som ich aj Bercovi, jemu Tanganika neposlal nič. Zobral ich, pomädlil medzi prstami arozosmial sa ako blázon.

„Veď sú to chlpy zdoktorovho psa!“ zadúšal sa odrehotu. „Ty si mu ho ostrihal?! No to je bomba!“ zavýjal. „To by mi nenapadlo. Mohli by sme ho chytiť avystrihať úplne dohola...“

Prišlo mi ľúto, že zverného druha aviacnásobného záchrancu môjho života som vlastne urobil bláznivého psa, čo sa dá zlákať rožkom smaslom aparížskou salámou. Prstenec psích chlpov som hodil dozáchodovej misy aspláchol; belasá obálka snápisom Tanganikove vlasy zosmutnela, lebo zostala prázdna. Zato vlasy spolužiačky Gity Púpavovej sú ľudské, čierne adokonale brčkavé, akoby patrili naozajstnému černochovi, hoci pravda je, že živého černocha som dovtedy nikdy nevidel. Len naobrázku.

Ráno som si tajne strčil dotašky medzi učebnice apísanky mamine veľké špicaté nožnice avškole sa Gity ako dobre vychovaný chlapec opýtal, či si môžem odstrihnúť prameň jej vlasov.

„Nie, nemôžeš!“ odvrkla amimovoľne sa dotkla svojej černošskej hrivy. „Anačo by ti boli?“

„Napamiatku,“ odvetil som pravdivo, no nedodal som, že mi mali navždy pripomínať môjho verného druha Tanganiku.

„Choď si zaMirvajovou!“ odsekla. „Tá ti to určite rada dovolí.“

Viera Mirvajová bola moja detská frajerka, ahoci to bolo už strašne, strašne, strašne dávno, ešte vmaterskej škole, Gita Púpavová nato doteraz nezabudla. Čudné, bezdôvodne si roky pamätá každú hlúposť, ikeď ja som nato dávno zabudol. Asi celkom nie, ale dosť, aby som sa zato už nečervenal.

„Ale Mirvajová má rovné vlasy aty ich máš krásne brčkavé,“ podlo som sa jej zaliečal.

Chvíľu namňa začudovane hľadela, asi skúmala, či si znej neuťahujem, možno si namýšľala, že som donej zamilovaný, že beznej nemôžem žiť, ba ani len dýchať, že sa mi onej aj sníva ako oKilimandžáre. Rýchlo zistila, že nie som, preto znova rázne pokrútila hlavou, aaby som si to náhodou nevysvetlil ako súhlas, dodala: „Nie, nemôžeš. Presnejšie, nesmieš!“

„Ajajáj, to sme tomu dali... Čo si vystrájal, chlapče?!“ vykĺzlo zneho.