Start

Theresa Cheung

CONVERSATIONS WITH HEAVEN

Copyright © 2014 by Theresa Cheung

First published in Great Britain by Simon & Schuster UK, Ltd, 2014 A CBS COMPANY

Translation © 2015 by Štefan Kočiš

Cover design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Conversations with Heaven (Simon & Schuster, Great Britain 2014) preložil Štefan Kočiš.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 790. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4419-1

POĎAKOVANIE

Už vyzerá takmer ako zázrak, keď sa v dnešnom búrlivom ekonomickom prostredí podarí vydať knihu – zvlášť ak sa zaoberá duchovnými aspektmi nášho života. Preto som mimoriadne vďačná svojej úžasnej agentke Clare Hultonovej a podnetnej redaktorke Kerri Sharpovej za to, že táto kniha uzrela svetlo sveta. Za pomoc a podporu ďakujem všetkým vo vydavateľstve Simon & Schuster – pracovať s vami je naozaj radosť.

Osobitne ďakujem všetkým, ktorí mi napísali svoje príbehy. Nezabúdajte, že vaše zážitky mnohým prinášajú útechu a nádej. Svojím posolstvom potvrdzujete existenciu posmrtného života. Možno si to neuvedomujete, ale meníte tým životy a zachraňujete ich.

Keď hovoríme o zmene života slovami, ešte srdečnejšia vďaka patrí Kate Adamsovej za výstižné slová a pomoc pri zhromažďovaní a redigovaní príbehov zahrnutých do tejto knihy. Bez teba by som to naozaj nedokončila – ďakujem ti. Jej webová stránka je www.selfhelpcentral.co.uk a na strane 211 uvidíte, ako si pri práci na tejto knihe spomenula na vlastný zážitok a čo úžasné uprostred práce zažila.

Tak toto je smrť a život. Všetci neprestajne žiarime.

Musíte si len otvoriť srdce, prebudiť zmysly a dávať pozor.

List, hviezda, pieseň, smiech. Všímajte si všetky drobnosti, pretože ktosi vám otvára náruč.

Qualcuno ti ama. Ktosi vás miluje.

Ben Sherwood: Smrť a život Charlieho st Clouda

ÚVOD 

Na začiatku

Čo sa deje na Zemi, je iba začiatok.

Mitch Albom

Narodila som sa v spiritualistickej rodine a medzi moje jasné spomienky z detstva patrí, ako sedím vzadu pri stene, moja teta Rose stojí vpredu a čosi rozpráva. S duchovným svetom sa spájali a rozprávali aj moja stará mama a mama – v našej rodine to bolo jednoducho tak. Preto vás určite neprekvapí, keď vám poviem, že pevne verím v život po telesnej smrti, ako aj tomu, že sa môžeme rozprávať s blízkymi zosnulými. Na túto tému som napísala veľa kníh, zbieram úžasné, neuveriteľné zážitky od čitateľov a sledujem výskumy a štúdie, ktoré sa zaoberajú možnosťou existencie za touto formou života. Na rozdiel od iných žien v našej rodine som až do tridsiatky nezažila osobný kontakt s posmrtným životom a pochybovala som o ňom rovnako ako mnohí ostatní. No kdesi vnútri som vždy verila, že existuje niečo viac, že naši milovaní sa na nás odniekiaľ pozerajú a niekedy sa s nami spájajú, aby nás utešili, dodali nám sily alebo aby nás postrčili správnym smerom.

Medzi živými a zosnulými existujú neviditeľné a v zriedkavých prípadoch aj viditeľné komunikačné linky, ktoré vám chcem objasniť. V tejto knihe však nejde len o styk so zosnulými, ale aj o to, ako máme načúvať volaniu neba v každodennom živote. Hovorí o pretvárajúcej sile večnej lásky a pripomína, že zázraky sú možné a dejú sa každý deň. Možno poznáte pocit, aký sa vás zmocní, keď vás na prechádzke zrazu začne sprevádzať vtáčik, keď napríklad vytočíte číslo priateľa a on už na vás čaká, alebo keď vám v núdzi pomôže neznámy človek. V takýchto chvíľach sme k nebu o čosi bližšie.

Ľudia sa od vekov snažia komunikovať s mŕtvymi s vierou, že ich telo zomrelo, ale duch prežíva. Starovekí Egypťania verili, že smrť je prechod do nového života, a keď súd nad nimi dopadne priaznivo, rodia sa do nového života. Starovekí Rimania verili, že smrteľný, pozemský život je len prípravou ducha na život v nebi, ktoré pre nich predstavovala Mliečna dráha. Pre Maoriov, pôvodných obyvateľov Nového Zélandu, smrť tradične predstavovala cestu a všetci dúfali, že sa znovu spoja s tými, ktorí ňou už prešli, zatiaľ čo budhisti veria, že duša sa opakovane vracia na zem v novom tele. Domorodé kmene chápali duchovný a fyzický svet skôr vo vzájomnom prepojení, nie ako dve úplne oddelené oblasti. Smrť znamenala koniec fyzického života, duch sa však mohol vrátiť k predkom, späť na zem. Kresťania zastávali počas storočí rôzne názory na nebo a peklo, no vždy verili, že život po smrti existuje, nevedeli iba, kde by to mohlo byť.

Spájanie a komunikácia s nebom alebo s posmrtným životom boli v minulosti bežnou súčasťou kultúrnych zvykov. Ako je to však s nami v dnešnom modernom svete? Kam sa môžete obrátiť, ak máte nejaké otázky a potrebujete radu z duchovného sveta? Ja sa tejto téme venujem už dvadsať rokov – rozprávam ľuďom, že život po telesnej smrti je skutočný a že existujú spôsoby, ako môžeme komunikovať s nebom, keď potrebujeme radu, útechu alebo nádej. Duchovia bdejú nad nami a niekedy k nám prichádzajú s posolstvom alebo s nejakým znamením, aby nám pomohli.

Komunikácia s nebom často súvisí s modlitbou, a kedykoľvek

sa spomenie modlitba, nie sme ďaleko od náboženstva – no jednou z mojich snáh je poukázať aj na to, že náboženstvo predstavuje legitímnu cestu duchovného rastu a naplnenia, no nie je to cesta jediná. Náboženstvo a spiritualitu môžeme spojiť, nie je to však to isté. Inými slovami, nemusíte byť nábožní, aby ste mohli viesť rozhovor s nebom, a modlitba nie je jediný spôsob spojenia s druhým brehom. Aby ste si mohli uvedomiť, že tento život nie je všetko, čo existuje, potrebujete mať otvorenú myseľ, otvorené srdce a zmysly. Ak to dokážete, nebo si už nájde spôsob, ako vás osloviť. Ak chceme niečo pochopiť, zapájame sa do rozhovorov, do akejkoľvek formy komunikácie, a v tomto prípade chceme pochopiť to najväčšie tajomstvo, ktorým je smrť a možnosť ďalšieho života. Komunikácia je proces, v ktorom si začíname pomáhať pri chápaní zmyslu tohto a iných svetov. S vlastným životom sa môžeme začať spájať, keď sa vážne zamyslíme nad smrťou, napríklad vtedy, keď sme stratili blízkeho človeka. Spomeňte si na tie rozmanité spôsoby, ktorými navzájom komunikujeme. Slová môžeme používať ústne alebo písomne. Komunikovať môžeme aj dotykom, pocitmi, intuíciou alebo symbolmi. Spomeňte si, čo všetko dokážete vyjadriť očami a úsmevom. Spojenie alebo rozhovor so zosnulými môžeme nadviazať v tichu svojho srdca, počas prechádzok v prírode alebo na posvätnom mieste. Milovanému človeku môžeme venovať myšlienku na konci dňa alebo ráno, len čo otvoríme oči. Možno na nás zapôsobí niečo, čo nám ho pripomenie – motýľ, kniha, slová alebo pieseň z takéhoto stretnutia nám dávajú šancu udržať vzťah a zároveň môžeme naplno vyjadriť žiaľ nad svojou stratou. Táto kniha vám ukáže, ako sa môžete rozprávať s tými, čo sú na druhom brehu; môžu vás viesť, ochraňovať a pomáhať vám v ťažkých časoch. Kontakt s duchovnou bytosťou môže pôsobiť uzdravujúco, lebo oplýva láskou a dobrom. Už viera, že vás niekto ochraňuje, je zdrojom útechy a pomoci. Na týchto stranách uvidíte, že nebo k vám môže prehovoriť a rozhovor môžete začať aj vy. Dúfam, že vás ešte väčšmi otvorím tomuto svetu a dodám vám odvahu, aby ste žili životom, o akom snívate.

Dúfam, že keď si prečítate túto knihu s opisom úžasných zážitkov, ktoré mi poslali ľudia, myseľ sa vám otvorí netušeným možnostiam, ktoré nám ponúka ďalší život. Keď si otvoríme myseľ pre to, čo by mohlo byť, často dostaneme kľúč k intuícii a začneme si všímať znamenia, ktoré sa nám ukazujú na ceste, a počujeme posolstvá, ktoré sú nám určené. Uzavretá myseľ sa už nemení a nerastie, otvorená myseľ naproti tomu tvorí vždy niečo nové a dokáže prejsť po moste, ktorý spája tento život s nasledujúcim, kde neexistuje čas a nekončí sa smrťou.

Rozhovory na nasledujúcich stranách sú príbehy o spojení a inšpirácii; sú to spomienky. V dnešnom hektickom svete sa ponáhľame aj v žiali a stratili sme veľa posvätných priestorov. Tieto príbehy nám pripomínajú, aby sme tým, ktorí odišli z nášho života, venovali v srdci osobitný čas a priestor. Pred tisíckami rokov, predtým ako sa postavili prvé mestá, ľudia vytvárali priestory, kde mohli komunikovať s predkami, mohli sa od nich učiť, cítiť ich energiu a vnímať ich úlohu vo svojom živote. Myslím, že práve to sa deje dnes, keď cítime spojenie so životom po smrti. Prežívame spoločné chvíle, puto lásky, vzájomnú pomoc a spomienky. Keď myslíme na tých, ktorí už nie sú s nami, myslíme na všetko, čo nás naučili a ako nám pripomínali, aby sme nepokladali túto nádhernú šancu života za samozrejmú. Svojou láskou nám dodávajú odvahu, aby sme boli sami sebou a vydali zo seba to najlepšie v každej situácii. Ak ste pripravení otvoriť svoju myseľ a svoje srdce pre možnosť života po telesnej smrti a nájsť svoj jedinečný spôsob, ako sa spojiť so svetom duchov, začnime...

1. KAPITOLA 

Nadviazanie kontaktu

Keď srdcia počúvajú, nebo spieva.

Anonym

Ako už moji čitatelia vedia, pevne verím v existenciu neba, no ešte aj dnes sa ma občas zmocnia pochybnosti a prežívam obdobie hlbokej depresie, keď na konci tunela nevidím nijaké svetlo, keď necítim spojenie s druhým brehom, vnímam len ticho a prázdnotu.

Narodila som sa v rodine jasnovidcov a spiritualistov. Mimozmyslové schopnosti mala moja teta, stará mama, mama a brat. Veľmi som chcela byť ako oni, no hoci som k tejto téme študovala všetky dostupné pramene, navštevovala som dokonca kurz rozvíjania mimozmyslových schopností, nikdy som nič nevidela a nemala som kontakt so životom po smrti.

Keď mama zomrela, jej strata a neznesiteľná bolesť ma zasiahli rovnako nepripravenú, ako to býva u väčšiny ľudí. No namiesto toho, aby som s plným vedomím prežila obdobie žiaľu, so všetkou citovou energiou som sa vrhla do hľadania znamení od mamy. Vedela som, že smrť nie je koniec, no jednoducho som nemohla pochopiť, prečo ku mne nepríde a nejakým spôsobom mi to nepotvrdí. Natoľko ma to zaujalo, že som potlačila žiaľ a dnes si uvedomujem, že práve preto som nebola na kontakt pripravená. Vtedy som si to neuvedomovala a cítila som sa bezmocná a opustená, takmer som stratila vieru. Keďže som žiaľ potláčala a neakceptovala som ho, napokon ma ochromil a ocitla som sa v stave hlbokej depresie.

Každému, kto to nepozná, môžem povedať, že pri depresii máte pocit, akoby ste spadli do hlbokej, tmavej jamy. Život sa vám mení na prázdnotu, cítite, ako sa všetko rúca. Mňa sa zmocnil ohromujúci pocit temnoty. Depresia je pocit osamelosti, dni plynú pomaly... Cítila som sa ako v pasci, akoby z nej nebolo východiska. Stratila som energiu, nádeje nahradil strach a úzkosť z každej maličkosti. Väčšinou som dokázala svoju bolesť skrývať, mechanicky som robila, čo bolo treba, no ocitla som sa v špirále smerujúcej dolu a nedokázala som sa spojiť s vlastným životom.

Potom ma mama navštívila v snoch. Vošla do mojej izby a začala ju upratovať. Koľko v tom bolo symboliky! Môj život bol vtedy jeden veľký chaos. Vyzerala úžasne – zdravá, šťastná, plná života. Bol to nežný prvý kontakt, ale neuveriteľne živý a reálny v porovnaní so zvyčajnými snami. Pre mňa to bola útecha a dodala mi potrebnú silu, aby som ráno mohla vstať, začať prekonávať krízu a postupne sa vracať do života.

V tom čase som už bola spisovateľkou a z dôvodov, ktoré asi nikdy celkom nepochopím, som práve vtedy začala zbierať príbehy a písať knihy o živote po smrti. Mohla som si odvtedy prečítať veľa zážitkov, dodnes ma neprestávajú fascinovať a zároveň ma napĺňajú radosťou a nádejou. Niekoľko rokov po návšteve v sne nadviazala mama v nočnom videní so mnou prvý raz hmatateľný kontakt. Tentoraz ma oslovila, mohla som sa jej dotknúť a rozprávať sa s ňou. Mali sme celkom normálny rozhovor. Povedala mi, že vždy na mňa dozerá a že teraz sa musím vydať správnym smerom.

Hneď na druhý deň som išla autom za dvoma nákladiakmi, a keď sme sa priblížili ku križovatke, čosi mi povedalo, že mám odbočiť opačným smerom, než som mala ísť. Neskôr večer som si zapla rádio a v správach som sa dozvedela, že oba nákladiaky havarovali a narazili do nich aj autá idúce za nimi. Zomreli pri tom ľudia – ostala som ako omráčená. Čosi mi povedalo, aby som išla inou cestou, a to mi možno zachránilo život.

Od toho dňa som cítila, že sa mi otvorili oči, myseľ i srdce. Oveľa lepšie som si uvedomovala intuíciu a posolstvá snov. Väčšmi som si všímala život a rôzne náhodné udalosti. Žiaľ sa svojím spôsobom často mení na dar v duchovnom zmysle – vedie nás k vnútornému tichu, k pokore, a keď sa s takýmto postojom obrátime k duchovnému svetu, začneme rozhovor.

Všetko má svoje čaro, dokonca aj tma a ticho,

a ja sa učím zostať pokojný, nech som 

v akomkoľvek stave.

Helen Kellerová

Bola som čoraz netrpezlivejšia, v túžbe po kontakte s mamou som sa bránila žiaľu, až som napokon stratila schopnosť vidieť to, čo bolo priamo predo mnou. Neuvedomila som si fakt, že nebeské bytosti sú všade okolo nás a môžeme sa s nimi rozprávať, kedykoľvek chceme. Niektorým ľuďom sa môžu zjaviť v klasickej anjelskej podobe s krídlami a so svätožiarou alebo ako ich blízki zosnulí. Jestvuje však veľa menej nápadných znamení, od bielych pierok po neuveriteľné zhody okolností, od myšlienky, pocitu alebo sna po tichý šepot alebo jemný dotyk. Duchovia z neba k nám však prichádzajú, aj aby nám pomáhali v ťažkých časoch. I keď nedokážu odvrátiť každú tragédiu a bolesť, pripomínajú nám pôvodné, čisté dobro a lásku. Pred rokom som zasa prežívala jedno z temných období svojho života. Keď sa v správach tak často dozvedám o smrti a krutosti, kladiem si otázku, či som si nevytvorila iba peknú rozprávku. Čo ak majú ateisti pravdu a viera v život po smrti je len chorobná fantázia? Neboli tie úžasné zážitky alebo zásahy anjelov opísané v mojich predchádzajúcich knihách iba nezvyčajné náhody? Na túto knihu som už podpísala zmluvu, no nedokázala som sa prinútiť, aby som ju začala písať. Mala som pocit, že nie som toho hodna a čitatelia si zaslúžia niečo lepšie. Moje deti začali dospievať, ekonomická situácia bola čoraz horšia a mňa prenasledovali starosti o ich budúcnosť vo svete kríz a neradostných perspektív. Zároveň som cítila úzkosť z blížiacej sa staroby so všetkým, čo so sebou prináša. Opäť sa ma zmocnila depresia, akú som prežívala po maminej smrti, a nevedela som, čo robiť, aby som sa z nej vymanila.

Obaja rodičia mi zomreli, nemala som blízke kontakty s ostatnými príbuznými a ostala som bez spirituálnych členov rodiny, s ktorými by som sa mohla porozprávať o svojich pochybnostiach. Cítila som sa čoraz väčšmi osamelá. Manžel bol pre mňa materiálnou istotou, no potrebovala som viac duchovnej podpory. Chýbala mi mamina múdrosť, prosila som o nejaké znamenie, že je pri mne, no nič neprichádzalo – upadala som do ešte hlbšej depresie. Potom, keď som bola celkom na dne, v niekoľkých neuveriteľných súvislostiach, sa mi nádej a svetlo vrátili... Začalo sa to snom. Bola som opäť v základnej škole. Vedela som, že sa píše rok 1976. Hľadala som mamu, no nikde som ju nevidela. Našla som však miestnosť s dverami, na ktorých bolo jej meno, aké mala ešte zaslobodna. Keď som sa zobudila, nemohla som na ten sen zabudnúť. Neskôr som si na internete vyhľadala informácie o svojej starej základnej škole a otvorila sa mi stránka o stretnutiach priateľov školy. Obsahovala veľa fotografií, a keď som cez ne prechádzala, pri pohľade na fotografiu z roku 1976 som zažila šok. V prednom rade medzi učiteľmi som uvidela maminu tvár. Veľa rokov v tejto škole pôsobila ako náhradná učiteľka a na tých fotografiách nemala byť, no z nejakého dôvodu tam v ten rok bola. Prekvapilo ma to tým viac, že túto fotografiu som nikdy predtým nevidela. Vlastnila som iba tri alebo štyri mamine fotografie. Keď zomrela, mala som niečo vyše dvadsať rokov a bol to čas osobnej krízy a chaosu. Na tejto fotografii mala široký úsmev – vnímala som to ako odkaz, že nie je odo mňa ďaleko.

Čaro duchovného spojenia sa tým neskončilo – rozmýšľala som ďalej o svojom sne a o menovke na dverách s jej dievčenským menom. Opäť som si sadla za počítač a ďalšie prekvapenie som zažila, keď som jej meno našla v rodokmeni vzdialených príbuzných v Holandsku, ktorí pátrali po svojich predkoch. Mama žila v čase, keď ešte nebol internet, a vždy som sa domnievala, že o jej rodine neexistujú nijaké záznamy. Využila som uvedenú emailovú adresu a, aby som to skrátila, napokon som sa spojila s deťmi maminej sestry. Vedela som, že mám príbuzných v Holandsku, no keďže mama sa so sestrou nerozišla v dobrom, nemala som na nich kontakt a nevedela som ani, ako sa volajú. Moja osamelosť sa v priebehu týždňa skončila a zrazu som bola obklopená holandskými bratancami a sesternicami. Všetci piati sa chceli so mnou stretnúť a všetci sa zaujímali o spiritualitu. Už som nebola sama. Mala som rodinu – veľkú rodinu –, mama zasiahla z druhého brehu v sne s posolstvom, že som súčasťou čohosi širšieho, že môj život predsa len má význam a že stojí pri mne bližšie ako kedykoľvek predtým. Tento pozoruhodný zážitok ma mimoriadne prebudil k životu a po jednoročnom či dvojročnom otáľaní som sa konečne pustila do práce na tejto knihe. Počas letargického obdobia som stále dostávala listy a emaily, no neodpovedala som na ne tak usilovne ako predtým. So všetkou vážnosťou som teraz začala písať odpovede. Pri každom liste sa moje spojenie s duchovným svetom ustavične obnovovalo a posilňovalo. Cítila som sa vo svojom svete opäť dobre. Ľudia, ktorí mi písali, boli pre mňa lúče svetla a nádeje – znova a znova mi pripomínali, že nebo existuje na zemi.

Túžila som napísať knihu, aby som pomohla ľuďom, ktorí prechádzajú rovnakými obdobiami pochybností, samoty a zúfalstva, aké som zažila aj ja, a zároveň, aby som im pomohla nájsť vlastný spôsob, ako sa znovu spojiť s nebom. Chcela som uverejniť veľa úžasných príbehov, lebo ľudia mi ich neprestali posielať, keď som sama pochybovala, a preto, lebo všetky tieto príbehy nám pripomínajú, že nebo nás môže osloviť nespočetnými, mnohorakými spôsobmi.

Aké sú to príbehy?

Všetky pochádzajú od obyčajných ľudí, ktorí mali neobyčajné zážitky. Nie som jasnovidka, médium ani odborníčka na anjelov. Som obyčajná mama dvoch detí a sama som mala niekoľko úžasných zážitkov.

Mám veľké šťastie, že môžem veriť v nebo. Viem, že všetci máme strážneho anjela, ktorý na nás počas života dozerá, je zdrojom útechy v ťažkých časoch, osvecuje naše myšlienky a pomáha nám na ceste, ak máme odvahu o to požiadať. Otvorená myseľ a otvorené srdce dokážu odstrániť bariéru medzi nebom a zemou. Naozaj môžeme mať šťastie, že zažijeme okamih neba na zemi – prchavý pocit, keď žasneme nad zhodou udalostí, možno pod dojmom návštevy v sne, alebo nad znameniami, ktoré sa nám nečakane postavia do cesty, alebo nás inšpiruje niekto či niečo, čo nepochádza z tohto fyzického sveta. Táto viera je pre mňa darom. Tu je jeden príklad, ako mi prítomnosť neba v živote pomohla. Raz v mladosti ma pochytila neodolateľná vášeň k cvičeniu – bola to jednoducho závislosť. Mohlo by sa zdať, že na tom nie je predsa nič zlé, ale začalo to vážne ovplyvňovať môj život. Vtedy som si to neuvedomila, mala som pocit, že cvičenie mi prospieva a mám ho úplne pod kontrolou. V skutočnosti sa mi vymklo z rúk, závisela od toho moja sebadôvera a to, ako sa budem cítiť celý deň. Behávala som celé hodiny, a keď mi v tom niečo zabránilo, celý deň som rozmýšľala, ako to na druhý deň nahradím. Potrebovala som cvičiť čoraz viac, aby som si tento pocit udržala. Napokon to už nezaberalo, lebo zodpovednosť za vlastnú spokojnosť som preniesla na niečo, čo ma nikdy nemohlo urobiť spokojnou a šťastnou, nech by som to akokoľvek bola chcela alebo sa o to snažila.

Na vrchole tejto posadnutosti som jedno ráno bežala po svojej trase, keď som sa musela zastaviť a zaviazať si šnúrky na teniskách. Zastala som pri lavičke, na ktorej sedeli dve ženy v rovnakých modrých kabátoch. Nechtiac som si vypočula, ako sa jedna potešila, že ma zastavili rozviazané šnúrky, a že by bola rada, keby som sa zastavila častejšie, lebo vyzerám úboho, keď bežím. Rozhorčilo ma to, s úškľabkom som okolo nich prebehla a klusala som ďalej.

Na druhý deň – nemohla som tomu uveriť – šnúrky sa mi znova rozviazali na tom istom mieste. Tentoraz som si to nevšimla a spadla som. Z lavičky vyskočil akýsi muž, pomohol mi vstať, usadil ma na lavičku, kde som sa trochu vydýchala. Sedeli sme na tej istej lavičke, kde včera sedeli dve ženy. Dali sme sa do reči a povedal mi, že ma tu často vída, lebo sa rád ráno prechádza. Pochválil ma za moju vytrvalosť a disciplínu. Ja som mu povedala o ženách, ktoré neboli ku mne také zdvorilé. Keď som mu opísala, ako vyzerali a ako boli oblečené, zastavil ma a bolo vidieť, že ho to vydesilo. „Viete, moja manželka a jej sestra, dvojča, zomreli pri autonehode a vždy nosili rovnaké modré kabáty. Určite si vás vybrali ako posla, aby mi oznámili, že sú so mnou a že sa majú dobre. Je to veľký dar, ďakujem vám.“

Ten človek vyzeral zrazu taký pokojný! Úžasný okamih tu na zemi! A ja som sa rozhodla, že aj ja budem počúvať odkazy určené pre mňa. V ten deň som domov už iba kráčala, pokojne som si obzerala okolie, popri ktorom som doteraz zakaždým nevšímavo prebehla. Zakrátko som našla rovnováhu medzi zdravím a cvičením a častejšie som sa usmievala – nie cez zuby, ale od srdca. Prestala som hľadať šťastie vonku a začala som si ho všímať vnútri. Aj tam však bolo dosť bolesti, no otvorila som sa liečivému pôsobeniu, postupne som sa vzdávala starých predstáv o dokonalosti. Sebakritiku som nahradila láskou a väčšou ochotou sebaakceptovania. Nikdy nezabudnem, ako mi v ten deň posolstvo z neba pomohlo začať s premenou vlastného života. Sú to chvíle, keď sa všetko mení, keď objavujeme pocit slobody a radostne prijímame život aj s jeho možnosťami zmeny. Duchovný vývin je vo svojej podstate vývinom nášho pravého ja.

Bežnou a pochopiteľnou chybou je predstava, že na to, aby ste mohli komunikovať s nebom, musíte byť jasnovidcom alebo musíte mať zvláštny dar. Nebo nikoho nediskriminuje, a preto ho môže zazrieť každý. Všetci, ktorí mi poslali svoje príbehy, sú obyčajní ľudia s obyčajným životom a mnohí z nich neboli pred zážitkom nábožní ani inak duchovne založení – no zažili niečo, čo ich presvedčilo o existencii neba a navždy im zmenilo život. Preto chceli rozprávať o svojich zážitkoch mojim čitateľom v nádeji, že aj im prinesú nádej, inšpiráciu a poučenie. Všetky príbehy sú podľa mojich vedomostí pravdivé – nemám dôvod pochybovať o čestnosti ľudí, ktorí mi píšu. Niektoré sú štylisticky upravené a mená sú v záujme ochrany identity zmenené. Mená som zmenila aj vtedy, keď som cítila, že si to vyžaduje osobné ladenie zážitku, no všetky príbehy sú reálne a pravdivé.

Čas pre nebo

Všetko má svoj čas a ten čas je možno práve teraz najväčšmi naklonený tomu, aby sa nám nebo ukázalo a pomohlo nám. Už veľa rokov zbieram príbehy zážitkov s anjelmi a s duchovným svetom a všimla som si, že ich je čoraz viac dokonca aj vtedy, keď by sme si mohli myslieť, že rozum a veda získavajú prevahu nad vierou a záhadami. V náboženstve nastáva úpadok, no nazdávam sa, že vo všeobecnosti rastie hlad po spiritualite – čoraz viac ľudí hľadá zmysel, dobro a lásku vo svete plnom turbulencií. Akoby duchovia rozbehli cieľavedomú kampaň, akoby vedeli, že teraz nastal ten správny čas. Aspoň ja to tak vnímam. Keď sa niekedy cítime osamelí, zmätení a naplnení obavami, môžeme si pripomenúť, že čisté duchovné bytosti sú blízko pri nás, zahŕňajú nás láskou a súcitom.

Fascinuje ma, ako sa čitatelia dostávajú k mojim knihám záhadnými spôsobmi – dostanú ich ako dar, nájdu ich v metre alebo v knižnici, keď hľadajú niečo iné. Táto kniha je predurčená každému, kto sa k nej dostane.

O tejto knihe

Počas práce na tejto knihe sa obnovilo a oživilo moje spojenie s duchovným svetom, práca na nej mi pomohla pozrieť sa ešte raz na svoj život a uvedomiť si, že aj keď som uverila, že nebo ma opustilo, vždy tu bolo – jednoducho som to nevedela rozpoznať. Dúfam, že táto kniha vám pomôže, aby ste aj vy poznali, kedy vás nebo osloví, a poslúži vám ako katalyzátor viery – presvedčí vás, že každý z nás môže otvoriť srdce a myseľ a zreteľne počúvať hlas neba.

Na nasledujúcich stranách preskúmame niektoré neuveriteľné príbehy komunikácie s druhým brehom, ktoré mi posielali ľudia za posledné roky. Ponúknem aj rady, ako rozpoznať znamenia neba, ako sa s nebom rozprávať a – čo je najdôležitejšie – ako ho počúvať. V 2. až 5. kapitole sa pozrieme na najbežnejšie spôsoby, akými sa nám nebo prihovára. Patrí medzi ne intuícia, sny, časové zhody, znamenia, niekedy aj vidiny anjelov a duchov. Všetky kapitoly dopĺňajú príbehy čitateľov. V 6. kapitole sa zameriam priamo na vás. Napísala som ju hlavne pre tých, ktorí majú pocit, že nikdy nič podobné nezažili – a nechápu prečo.

Každý bez ohľadu na vek, vzdelanie, náboženskú orientáciu (alebo bez nej) môže zahliadnuť nebo na zemi. Nie je to výsada niekoľkých vyvolených alebo najoddanejších, nábožných alebo nepoškvrnených hriechom. Všetci sme sa narodili so schopnosťou vidieť ducha, ak vieme, kde sa máme pozerať. Pokladajte túto knihu za svojho sprievodcu – poukážeme v nej na niektoré znamenia, ktoré môžu poslúžiť ako smerovky do neba.

Snažím sa oslobodiť tvoju myseľ, Neo. No môžem ti iba ukázať dvere.

Cez ne už musíš prejsť ty.

Morfeus (Matrix)

2. KAPITOLA 

Keď vás nebo osloví

Koniec nášho života sa začína v deň, keď prestaneme hovoriť o veciach, na ktorých záleží.

Anonym

Prikomunikácii ide oto, ako sa ľudia spájajú, ako sa navzájom chápu adajú sa viesť. Najbežnejší spôsob komunikácie je, samozrejme, jazyk – konkrétne reč, je však veľa spôsobov komunikácie snebom. Môžeme sa sním spojiť vsnoch, niekedy nám nebo pošle znamenie prostredníctvom predmetov, napríklad pierok, alebo vpodobe zvierat avtákov, ktoré sa knám priblížia, alebo knám prehovorí časovou súhrou rôznych okolností. Rozhovor snebom niekedy prebehne hlboko vnašom vnútri – prebudí sa vnás intuícia alebo sa nás zrazu zmocní pocit, že máme prístup kvyššej múdrosti ajasne vidíme nasvoju cestu životom.

Vtejto kapitole preskúmame niektoré bežnejšie spôsoby, ktorými sa nám prihovára nebo, apozrieme sa, ako nám môže komunikácia sduchovným svetom pomôcť, inšpirovať nás kďalšiemu rastu. Ľudia niekedy zažívajú neuveriteľné dramatické zásahy, keď veria, že ich život alebo život ich blízkeho zachránilo znamenie alebo posolstvo zneba. Jestvujú aj menej dramatické spôsoby, ktoré môžu upútať našu pozornosť – oslovenie neba vnímame intuitívne alebo ako časovú zhodu, aj vtedy nám nebo odpovie nanaše modlitby alebo otázky.

Prevšetky druhy komunikácie snebom je spoločné, že knám prehovárajú jazykom lásky. Základným jazykom nebeských bytostí sú pocity. Keď sa nás nejakým spôsobom dotkne nebo, často sa cítime vobjatí lásky, cítime ochranu apokoj, rastie vnás vnútorná sila, sebadôvera aodvaha. Vnímame, ako nám duchovná bytosť podáva pomocnú ruku, alebo zažijeme okamih jasnej mysle, záblesk pochopenia, keď zrazu vieme, ktorou cestou sa máme vydať. Keď sa obrátime knebu modlitbou, pritom nemám namysli predpísané náboženské modlitby, ale jednoducho požiadame opomoc alebo pošleme lásku trpiacemu človeku, môžeme dostať odpoveď vpodobe dobrého priateľa, ktorý sa zjaví prinašich dverách, alebo nám padne zrak navetu či slovo vknihe, ktorá nám vypadla zruky. Je veľmi veľa spôsobov, akými nám nebo môže poslať správu. Našou úlohou je pozerať, počúvať azapojiť dočinnosti všetky zmysly, aby sme boli otvorení apripravení prijať aspoň niečo znebeskej pomoci.

Existuje veľa známych príbehov ľudí, ktorých zachránilo nebo alebo ich navštívili duchovia či nebeskí sprievodcovia. Títo ľudia prežili napriek všetkým nepriaznivým okolnostiam anegatívnym prognózam. Chcem sa svami podeliť opríbehy, ktoré sa neobjavili vnovinách, no poslali mi ich ľudia vpredchádzajúcich rokoch. Premňa sú dôkazom, že každý znás môže mať ten najneuveriteľnejší zážitok. Takéto zážitky sú zriedkavé. Nebo sa snami oveľa častejšie spája nenápadnejšími spôsobmi, ako sú časové súhry okolností alebo pomoc, ktorá príde nečakane uprostred najväčšej núdze.

Dramatické príbehy sú také povznášajúce ainšpirujúce, že niektoré znich vám chcem vyrozprávať teraz.

Jeden znajúchvatnejších príbehov mi predniekoľkými rokmi poslal Arnie.

Strieborný darček odbrata

Chcem vám napísať, čo som zažil, keď som sa ocitol napokraji smrti.

Keď som mal tridsaťtri rokov, zistili mi rakovinu hrubého čreva. Prvé príznaky som si začal všímať ešte ako dvadsaťročný. Bol som predtým vášnivý športovec, behával som acezvíkendy som hrával futbal. Bežal som dokonca niekoľko maratónov. No začal som sa cítiť čoraz horšie aobjavili sa mi problémy „tam dolu“, aako je to umužov časté, nechcelo sa mi stým ísť klekárovi. Nahováral som si, že mám možno hemoroidy alebo niečo podobné. Keď však bolesti neutíchali, pochopil som, že ide oniečo vážnejšie. Lekári napokon zistili, že rakovina zasiahla aj pečeň aostáva mi šesť mesiacov života.

Ako mladý človek som si vždy myslel, že ma nič nemôže zdolať, anaozaj som nevedel, ako nato reagovať. Spočiatku som to absolútne odmietal – usiloval som sa žiť, akoby sa nič nestalo. No bol som veľmi chorý – stav sa mi zakrátko zhoršil natoľko, že som musel ísť donemocnice. Prestal som sa brániť pochmúrnej realite azrazu som upadol dohlbokej depresie. Vyprchala zomňa odvaha bojovať oprežitie, ktorú som si až dotejto chvíle udržiaval. Neznášal som návštevy príbuzných apriateľov, lebo som nevedel predstierať, že situáciu znášam hrdinsky.

Ako vidíte, nepatril som medzi ľudí, oakých čítate – niektorí naozaj sodvahou čelia blížiacej sa smrti. Bol som vydesený, opustený, odháňal som odseba tých, čo ma milovali, podporovali ma astarali sa omňa. Mal som pocit, že smrť bude prevšetkých vykúpením zutrpenia. Zaspával som stúžbou, aby som sa už viac nezobudil. Keď sompotom ráno otvoril oči, potvári mi tiekli slzy, nevedel som, ako prežijem ďalší deň.

Raz, keď som takto ležal nanemocničnom lôžku, stalo sa niečo neuveriteľné. Doizby vošiel muž, ktorého som nikdy predtým nevidel, no nejasne som ho rozpoznával– tak trochu sa podobal namňa. Pomyslel som si, že je to ošetrovateľ. Krátko čosi vizbe upratoval, potom prišiel kumne asadol si nakraj lôžka. Chvíľu sedel, nato siahol dovrecka, vybral malú striebornú sošku anjela apodal mi ju. Povedal mi, aby som si ju držal vždy, keď sa budem cítiť stratený alebo beznádeje, apotom odišiel.

Práve vtedy vošla sestrička. Iste ho stretla nachodbe, preto som sa jej opýtal, či ho pozná. Pozrela sa namňa, akoby som blúznil, apovedala, že to bol určite môj brat, lebo vyzeral presne ako ja. Celý deň som nemohol naňho zabudnúť, akeď si neskôr večer mama všimla malého anjela nanočnom stolíku, povedal som jej, čo som vten deň zažil. Keď som hovoril, že sestrička si myslela, že je to môj brat, zbledla ako stena. Opýtal som sa jej, čo sa deje. Zhlboka si vzdychla aprezradila mi tajomstvo, ktoré predo mnou skrývala celý život. Mal som brata – dvojča, ktorý zomrel niekoľko minút ponarodení. Rovnaký osud stretol aj ju – aj ona pochádzala zdvojičiek ajej sestra takisto zomrela pripôrode. Narozdiel odo mňa otom vedela achcela ma ušetriť odpocitov žiaľu aviny, ktoré sama prežívala.

Vtej chvíli sa čosi vomne zmenilo. Neviem vysvetliť, čo presne sa stalo, no moje vnútorné zameranie nabralo iný smer azdravotný stav sa mi začal zlepšovať. Vždy keď som cítil, že potrebujem podporu aodvahu, vzal som dorúk sošku anjelika. Začal som sa zaujímať oliečbu, cvičilsom vizualizáciu, častejšie som vstával zlôžka asnažil som sa jesť, aby som získal silu.

Vyslobodená zvĺn

Jemné pristátie

Ochranná ruka

Ktosi ma zastavil

Deň, keď ma zachránilo nebo

Aisha