Start

Kazuo Ishiguro

THE REMAINS OF THE DAY

Copyright © 1989 by Kazuo Ishiguro

All rights reserved.

Translation © 2016 by Peter Kerlik

Jacket design © 2016 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5075-8

Venované pamiatke pani Lenory Marshallovej

PROLÓG
JÚL 1956
Darlington Hall

Zdá sa čoraz pravdepodobnejšie, že sa vydám na výpravu, ktorá zamestnáva moju predstavivosť už niekoľko dní. Na výpravu, ktorú podniknem sám v pohodlnom forde pána Farradaya, na výpravu, ktorá ma, ako predpokladám, povedie cez najkrajšie časti Anglicka do západných krajov a umožní mi vzdialiť sa z Darlington Hallu na päť či šesť dní. Musím zdôrazniť, že myšlienka uskutočniť túto cestu vznikla z veľmi láskavého návrhu vysloveného samotným pánom Farradayom v jedno popoludnie takmer pred dvoma týždňami, keď som oprašoval portréty v knižnici. Vlastne, ako si spomínam, stál som na rebríku a čistil som od prachu portrét vikomta Wetherbyho, keď vstúpil môj zamestnávateľ s niekoľkými zväzkami, ktoré sa zrejme chystal vrátiť na police. Keď ma zbadal, využil príležitosť, aby ma informoval, že si práve naplánoval návrat do Spojených štátov na päť-šesť týždňov v auguste a septembri. Po tomto oznámení položil môj zamestnávateľ knihy na stôl, sadol si do kresla a vystrel nohy na podpierku. A potom sa zadíval na mňa a povedal:

„Iste viete, Stevens, že netrvám na tom, aby ste po celý čas, kým budem preč, ostali zatvorený v tomto dome. Čo keby ste si vzali auto a na pár dní niekam vyrazili? Vyzeráte na to, že by vám také voľno padlo dobre.“

Návrh prišiel ako blesk z neba, a tak som zrazu nevedel, ako naň odpovedať. Pamätám sa, že som mu za ten nápad poďakoval, ale na viac som sa nezmohol, lebo pokračoval:

„Nežartujem, Stevens. Naozaj si myslím, že by ste si mali urobiť voľno. Zaplatím vám účet za benzín. Vy a ľudia vám podobní ste ustavične zatvorení v týchto veľkých domoch, pomáhate, no kedy sa dostanete von, aby ste si pozreli vašu krásnu krajinu?“

Nebolo to prvý raz, čo mi môj zamestnávateľ položil takúto otázku; zdalo sa, akoby mu táto vec naozaj ležala na srdci. Pravdupovediac, pri tejto príležitosti, keď som stál hore na rebríku, mi prišla na um odpoveď, že hoci mnohí z našej profesie nevideli veľkú časť krajiny v zmysle cestovania po vidieku a návštev malebných miest, „videli“ sme vlastne viac Anglicka ako väčšina iných ľudí, keďže sme boli umiestnení v domoch, kde sa stretávali najvýznamnejšie dámy a páni. Prirodzene, nemohol som tento názor prezentovať pred pánom Farradayom a nepovedať pritom niečo, čo by mohol považovať za bezočivú reč. Preto som sa obmedzil na jednoduchú odpoveď:

„Dlhé roky som mal tú česť vidieť najlepšiu časť Anglicka medzi týmito múrmi.“

Zdalo sa, že pán Farraday nerozumie tomuto konštatovaniu, lebo pokračoval: „Myslím to vážne, Stevens. Nie je dobre, ak niekto nepozná vlastnú krajinu. Prijmite moju radu a vypadnite z tohto domu na niekoľko dní.“

Ako iste predpokladáte, nebral som v to popoludnie návrh pána Farradaya vôbec vážne, považoval som ho len za ďalší príklad, ako sa americkí džentlmeni nevyznajú v tom, čo sa v Anglicku zvyčajne patrí a čo nie. Skutočnosť, že sa môj postoj k tomuto návrhu v nasledujúcich dňoch zmenil – a myšlienka na cestovanie mi čoraz väčšmi vŕtala v hlave –, nepochybne spôsobil – prečo by som to tajil – list od slečny Kentonovej, prvý po takmer siedmich rokoch, ak nerátame vianočné pozdravy. Dovoľte mi, aby som hneď vysvetlil, čo tým myslím; chcem povedať, že list slečny Kentonovej obsahoval rad nápadov týkajúcich sa profesionálnych záležitostí tu v Darlington Halle, a musím zdôrazniť, že práve uvažovanie o týchto profesionálnych veciach ma viedlo k prehodnoteniu láskavého návrhu môjho zamestnávateľa. Ale dovoľte, aby som to vysvetlil podrobnejšie.

Fakt je, že v posledných mesiacoch som bol pri plnení svojich povinností zodpovedný za rad drobných omylov. Musím podotknúť, že všetky tieto omyly boli bez výnimky celkom triviálne. Iste však chápete, že pre človeka, ktorý nemá vo zvyku dopúšťať sa podobných omylov, je tento vývoj udalostí rušivý a ja som si začal vymýšľať rozličné poplašné teórie, prečo k nim došlo. Ako to zvyčajne v takých prípadoch býva, bol som slepý k samozrejmostiam – a až uvažovanie o narážkach obsiahnutých v liste mi konečne otvorilo oči pred prostou pravdou: že tieto drobné omyly posledných mesiacov nespôsobilo nič zlovestnejšie ako zlý rozpis služieb.

Prirodzene, k povinnostiam každého komorníka patrí, aby sa maximálne sústredil na vypracovanie rozpisu služieb. Ktovie, koľko hádok, falošných obvinení, zbytočných výpovedí, zmarených sľubných postupov možno pripísať pomalosti komorníka pri náčrte rozpisu služieb? Naozaj súhlasím s tými, ktorí hovoria, že vypracovanie dobrého rozpisu je základným kameňom všetkých schopností dobrého komorníka. Sám som za tie roky vypracoval niekoľko rozpisov a nemyslím si, že sa nepatrične chválim, ak tvrdím, že iba zopár z nich potrebovalo drobné zmeny. A ak bol v tomto prípade rozpis zlý, vinu nenesie nikto iný iba ja. Súčasne však bude spravodlivé zdôrazniť, že moja úloha bola v tomto smere neobyčajne ťažká.

Stalo sa totiž toto. Keď sa zavŕšili transakcie, ktoré po dvoch storočiach vyňali tento dom z rúk Darlingtonovcov, pán Farraday oznámil, že sa sem nenasťahuje hneď, ale strávi ďalšie štyri mesiace v Spojených štátoch, aby tam ukončil svoje záležitosti. Pritom mu však veľmi záležalo na tom, aby služobníctvo bývalého majiteľa – o ktorom počul iba samú chválu – ostalo v Darlington Halle. Toto „služobníctvo“ však už nebolo ničím viac ako torzom bývalého a pozostávalo zo šiestich ľudí, ktorých tu príbuzní lorda Darlingtona nechali, aby udržiavali dom počas transakcie a po nej; a ja s ľútosťou musím oznámiť, že hneď po uzavretí obchodu som nemal veľa možností, aby som v mene pána Farradaya zabránil zmeniť zamestnanie všetkým okrem pani Clementsovej. Keď som to napísal svojmu zamestnávateľovi a vyjadril ľútosť nad vzniknutou situáciou, v odpovedi z Ameriky som dostal pokyny, aby som najal nové služobníctvo „hodné starého dobrého anglického domu“. Okamžite som sa usiloval splniť želanie pána Farradaya, ale, ako viete, nájsť vhodných kandidátov na uspokojujúcej úrovni nie je dnes ľahká úloha, a hoci ma tešilo, že som na odporúčanie pani Clementsovej získal Agnes a Rosemary, keď sa priblížilo moje prvé úradné stretnutie s pánom Farradayom počas jeho predbežnej krátkej návštevy našich ostrovov na jar minulého roka, ďalej som sa nedostal. Pri tejto príležitosti – v čudne prázdnej pracovni Darlington Hallu – mi pán Farraday prvý raz podal ruku, ale vtedy sme si boli ešte veľmi cudzí; napriek záležitostiam so zamestnancami mal môj nový zamestnávateľ v niektorých iných prípadoch príležitosť zistiť tie moje prednosti, ktoré našťastie mám, a považoval ich, dovolím si povedať, za spoľahlivé. A predpokladám, že práve preto bol schopný hovoriť so mnou od začiatku úradne a dôverne a na konci nášho stretnutia mi zveril nie bezvýznamnú sumu na pokrytie výdavkov spojených so širokým rozsahom príprav týkajúcich sa jeho budúceho bývania. Tým však chcem povedať, že počas tohto rozhovoru som nadhodil, s akými ťažkosťami sa v týchto dňoch najíma vhodné služobníctvo, a pán Farraday na to po chvíli uvažovania zareagoval požiadavkou, aby som sa čo najviac pousiloval vypracovať rozpis služieb – akýsi druh „pracovného zaradenia“, ako to povedal –, na základe ktorého by tento dom mohli spravovať štyria ľudia – teda pani Clementsová, dve mladé dievčatá a ja. Vraj si je vedomý skutočnosti, že by sa niektoré časti domu museli „zabaliť“, ale mohol by som využiť všetky svoje skúsenosti a znalosti, aby boli straty čo najmenšie? Spomínajúc si na časy, keď som mal pod sebou sedemnásť zamestnancov, a vediac, že nie tak dávno bolo tu v Darlington Halle zamestnaných dvadsaťosem sluhov, myšlienka na vypracovanie rozpisu služieb, pri ktorom by mal byť tento dom spravovaný štyrmi ľuďmi, sa mi zdala prinajmenšom strašná. Hoci som sa usiloval nedávať to najavo, niečo z môjho skepticizmu sa muselo prejaviť, lebo pán Farraday potom dodal, akoby na ubezpečenie, že ak by sa to ukázalo potrebné, mohol by sa najať ďalší sluha. Ale bol by mi veľmi zaviazaný, keby „to išlo so štyrmi“.

A teraz, prirodzene, váham, ako mnohí z nás, či mám zmeniť priveľa zo starých spôsobov. No lipnúť na tradícii iba pre ňu samu, ako to niektorí robia, nemá vôbec zmysel. V tejto dobe elektriny a moderných vykurovacích systémov vôbec netreba zamestnávať také počty ľudí ako ešte pred jednou generáciou. Vlastne už nejaký čas som si myslel, že udržiavanie nepotrebného počtu zamestnancov len z tradície – v dôsledku čoho vzniká nezdravo veľa voľného času – zapríčiňuje prudký pokles ich profesionálnej úrovne. Okrem toho dal pán Farraday jasne najavo, že veľké spoločenské podujatia, akých bol Darlington Hall v minulosti častým svedkom, má v úmysle usporadúvať iba zriedka. A tak som sa obetavo venoval úlohe, ktorou ma poveril pán Farraday; strávil som veľa hodín nad rozpisom služieb a približne rovnaký čas som naň myslel, keď som vykonával ostatné povinnosti alebo keď som si po práci ľahol. Vždy, keď som mal dojem, že som na niečo prišiel, skúmal som to zo všetkých uhlov a skúšal zo všetkých stránok. Napokon som vypracoval rozpis, ktorý možno nebol presne taký, ako požadoval pán Farraday, ale bol som si istý, že je v rámci ľudských možností najlepší. Takmer všetky atraktívne časti domu mohli ostať otvorené: rozsiahle priestory pre služobníctvo – vrátane zadnej chodby, dvoch komôr a starej práčovne – a hosťovská chodba hore na druhom poschodí budú chránené proti prachu prikrývkami a k dispozícii ostanú všetky miestnosti na hlavnom prízemí a veľké množstvo hosťovských izieb. Prirodzene naša súčasná štvorčlenná skupina by zvládla tento program iba s posilou niekoľkých pracovníkov na čiastočný úväzok, preto môj rozpis uvažoval so službami záhradníka, ktorý by prichádzal raz do týždňa, v lete dvakrát, a dvoch upratovačov, ktorí by prichádzali dva razy týždenne. Okrem toho by tento rozpis služieb znamenal pre každého z nás štyroch radikálnu zmenu vo zvyčajných povinnostiach.

Predpokladal som, že pre dve dievčatá nebude také ťažké privyknúť si na tieto zmeny, ale usiloval som sa, aby nimi pani Clementsová trpela čo najmenej, preto som sám na seba prevzal záväzky, ktoré rozhodne nepatrili medzi povinnosti komorníka.

Ani teraz by som nepovedal, že je to zlý rozpis služieb; napokon, umožňuje štyrom zamestnancom pokryť neobvykle široké pole. Nepochybne budete so mnou súhlasiť, že najlepšie rozpisy sú tie, ktoré jasne určujú hranice nedostatkov v prípadoch, keď niekto zo služobníctva ochorie alebo pre iné nepredvídané okolnosti vypadne. Z tohto hľadiska to, prirodzene, bola dosť mimoriadna úloha, nezanedbával som však zapracovanie „hraníc“, kdekoľvek sa to dalo. Uvedomoval som si najmä to, že pani Clementsová alebo dve dievčatá by pri preberaní povinností, ktoré prekračovali zvyčajné medze, mohli namietať, ak si všimnú, že sa ich pracovné zaťaženie zvýšilo. Preto som sa popri zápasení s rozpisom služieb v duchu uisťoval, že keď raz pani Clementsová a dievčatá prekonajú odpor a prispôsobia sa svojim „rozšírenejším“ úlohám, uznajú rozdelenie povinností ako stimulujúce a neprinášajúce väčšiu záťaž.

Obávam sa však, že v úsilí získať si podporu pani Clementsovej a dievčat som neodhadol rovnako prísne hranice svojich vlastných možností; a hoci mi moja skúsenosť a zvyčajná opatrnosť v týchto veciach zabránili vziať na seba viac, než som naozaj mohol zvládnuť, možno som túto stránku zanedbal a nestanovil som si hranice. Preto nie je prekvapením, že o niekoľko mesiacov sa toto prehliadnutie objavilo v drobných, ale zjavných veciach. Napokon, myslím si, že celú záležitosť je možné vyjadriť jednoduchým konštatovaním: naložil som si na seba priveľa.

Možno vás prekvapuje, že taký samozrejmý nedostatok v rozpise služieb mohol uniknúť mojej pozornosti, ale iste mi dáte za pravdu, že tak to býva s vecami, ktorými sa človek istý čas zaoberá; pravda mu neudrie do očí, kým ju náhodou nevyvolá nejaká vonkajšia udalosť. Tak to bolo aj v tomto prípade; chcem tým povedať, že keď som dostal list od slečny Kentonovej, obsahujúci okrem dlhých, pomerne nejasných pasáží aj nepochybnú nostalgiu za Darlington Hallom, ako aj – o tom som celkom presvedčený – vzdialené narážky vyjadrujúce jej túžbu vrátiť sa späť, prinútilo ma to znova sa pozrieť na rozpis služieb. Iba vtedy mi napadlo, že naozaj je tu miesto, ktoré by rozhodne mal zaplniť ďalší člen služobníctva, a že vlastne práve tento nedostatok bol zdrojom všetkých predošlých ťažkostí. A čím viac som o tom uvažoval, tým mi bolo jasnejšie, že slečna Kentonová so svojím veľkým záujmom o tento dom a s príkladnou profesionalitou – čo je dnes takmer nemožné nájsť – je presne tým faktorom, ktorý potrebujem na vypracovanie úplne uspokojivého rozpisu služieb pre Darlington Hall.

Keď som takto zhodnotil situáciu, čoskoro som sa pristihol, že nanovo uvažujem o láskavom návrhu pána Farradaya spred niekoľkých dní. Prišlo mi totiž na um, že navrhovaná cesta autom by sa dala dobre profesionálne využiť; inak povedané, mohol by som sa odviezť na západ, cestou navštíviť slečnu Kentonovú a priamo na mieste preskúmať podstatu jej želania vrátiť sa do Darlington Hallu. Aby bolo jasné, niekoľkokrát som si prečítal posledný list slečny Kentonovej a vylučujem, že by som si prítomnosť týchto narážok z jej strany iba namýšľal.

Napriek tomu som sa niekoľko dní neodhodlal opäť nadniesť túto záležitosť pred pánom Farradayom. Bolo tu totiž niekoľko ďalších aspektov a mal som pocit, že si ich musím vyjasniť sám so sebou, kým pokročím ďalej. Napríklad tu bola otázka výdavkov. Lebo aj keď som vzal do úvahy veľkorysú ponuku svojho zamestnávateľa, že „zaplatí účet za benzín“, ak sa vezmú do úvahy také veci ako ubytovanie, strava a drobné občerstvenie, ktoré by som si mohol dopriať počas cesty, náklady na takú cestu mohli stúpnuť do nečakanej výšky. Potom tu bola otázka, aké oblečenie by na takú cestu bolo vhodné a či by sa oplatilo investovať do novej kolekcie oblekov. Vlastním niekoľko krásnych oblekov, ktoré mi láskavo počas tých rokov venoval sám lord Darlington a rozliční hostia, čo pobývali v tomto dome a mali dôvod byť spokojní s úrovňou služieb v ňom. Mnohé z nich sú možno priveľmi formálne na zamýšľanú cestu alebo v dnešných dňoch priveľmi staromódne. No mám jeden vychádzkový oblek, ktorý mi roku tisíc deväťsto tridsaťjeden alebo tridsaťdva daroval sir Edward Blair – v tom čase prakticky celkom nový a takmer perfektne mi sadne – a ktorý môže byť celkom vhodný na večery v hale alebo v jedálni hociktorého hostinca, kde sa prípadne ubytujem. Čo však nevlastním, je cestovný odev – teda odev, v ktorom sa môžem ukázať pri šoférovaní –, pokiaľ si neoblečiem oblek od mladého lorda Chalmersa, ktorý mi venoval cez vojnu, a hoci mi je zjavne primalý, môže byť považovaný za farebne ideálny. Napokon som vyrátal, že moje úspory mi umožnia uhradiť všetky výdavky, čo sa môžu vyskytnúť, a navyše postačia na zaobstaranie nového obleku. Dúfam, že v súvislosti s tým nepôsobím dojmom nevhodne márnivého; ide len o to, že človek nikdy nevie, kedy bude musieť priznať, že je z Darlington Hallu, a je dôležité, aby bol pri tom odetý spôsobom primeraným svojmu postaveniu.

V tom období som strávil veľa času aj študovaním automapy a listovaním v príslušných zväzkoch Krás Anglicka od Jane Symonsovej. Ak nepoznáte knihy pani Symonsovej – sériu pozostávajúcu zo siedmich zväzkov, z ktorých každý sa sústreďuje na jeden región Britských ostrovov –, srdečne vám ich odporúčam. Boli napísané v tridsiatych rokoch, ale väčšina z toho bude aktuálna aj dnes – napokon, nemyslím si, že by nemecké bomby tak výrazne zmenili náš vidiek. Pani Symonsová bola vlastne pred vojnou častým hosťom v tomto dome; mimochodom, pokiaľ ide o služobníctvo, patrila k najobľúbenejším vďaka jej uznaniu, ktoré sa nikdy neostýchala dať najavo. Nuž a v tých dňoch som, inšpirovaný obdivom k tejto dáme, zalistoval v knižnici v jej zväzkoch vždy, keď som mal voľnú chvíľu. Spomínam si, že krátko po odchode slečny Kentonovej roku tisíc deväťsto tridsaťšesť do Cornwallu, kde som sám nikdy nebol, som si často prezeral tretí zväzok diela pani Symonsovej, zväzok, ktorý čitateľom opisuje krásy Devonu a Cornwallu, doplnené fotografiami a – pre moju myseľ podnetnejšími – rozličnými umeleckými kresbami tejto oblasti. Takto som získal istú predstavu o tom, kam sa slečna Kentonová vydala. Lenže, ako vravím, to bolo v tridsiatych rokoch, keď sa knihy pani Symonsovej tešili obdivu vo významných domoch celej krajiny. Nepozrel som sa do týchto kníh dlhé roky, kým ma posledné udalosti neprinútili opäť vybrať z police zväzok o Devone a Cornwalle. Znova som preštudoval tie nádherné opisy a ilustrácie a možno pochopíte moje narastajúce vzrušenie, keď som si uvedomil, že teraz sa možno sám vyberiem na cestu po tejto časti krajiny.

Nakoniec sa zdalo, že neostáva nič iné, iba naozaj opäť prebrať celú záležitosť s pánom Farradayom. Nedalo sa totiž vylúčiť, že jeho návrh spred dvoch týždňov bol iba chvíľkovým vrtochom a už nebude súhlasiť s touto myšlienkou. No ako som ho za tie mesiace pozoroval, nepatril k pánom so sklonmi k najiritujúcejšej črte zamestnávateľa – k nedôslednosti. Nemal som dôvod pochybovať, že nebude rovnako ako predtým naklonený ceste autom, ktorú mi navrhol – vlastne že nezopakuje svoju láskavú ponuku „zaplatiť účet za benzín“. Napriek tomu som starostlivo zvažoval najpríhodnejšiu chvíľu, kedy mu celú vec predložiť, lebo, ako hovorím, hoci by som pána Farradaya ani na chvíľu nepodozrieval z nedôslednosti, nemalo zmysel pretriasať túto tému, keď bol niečím zamestnaný alebo roztržitý. Odmietnutie za takých okolností nemuselo správne odrážať skutočné pocity môjho zamestnávateľa k celej záležitosti, ale keby som si raz vyslúžil jeho odmietnutie, ťažko by som s týmto návrhom prišiel ešte raz. Bolo jasné, že pravú chvíľu musím zvážiť veľmi múdro.

Napokon som sa rozhodol, že najvhodnejšia chvíľa bude, keď mu popoludní do salónu prinesiem čaj. Pán Farraday je vtedy zvyčajne po návrate z krátkej prechádzky po pahorkoch, preto sa zriedka zaoberá čítaním alebo písaním, ako to robieva večer. V skutočnosti, keď mu popoludní prinášam čaj, má vo zvyku zatvoriť knihu alebo časopis, ktorý číta, vstane a vystrie si ruky pred oknom, akoby v predtuche rozhovoru so mnou.

Ako sa ukázalo, môj odhad, pokiaľ ide o čas, bol celkom správny; skutočnosť, že veci sa vyvinuli tak, ako sa to stalo, možno pripísať výlučne chybe úsudku v celkom inom smere. Chcem tým povedať, že som nevzal dostatočne do úvahy, že pán Farraday má v tomto čase rád ľahkú, humornú konverzáciu. Keby som to bol vedel včera, keď som mu priniesol čaj, a keby som si bol uvedomil jeho sklon hovoriť so mnou v takých chvíľach prekáravým tónom, iste by som prezieravo vôbec nespomenul slečnu Kentonovú. No azda pochopíte, že z mojej strany bolo prirodzené, keď som sa pýtal na to, čo napokon bola šľachetná láskavosť od môjho zamestnávateľa, a že som za svojou prosbou naznačil aj profesionálny záujem. Tak sa stalo, že pri dôvode, prečo uprednostňujem západné kraje, namiesto toho, aby som spomenul lákavé prírodné krásy, ako ich uvádza kniha pani Symonsovej, dopustil som sa chyby a priznal som, že v tej oblasti býva bývalá gazdiná z Darlington Hallu. Pravdepodobne som mal v úmysle vysvetliť pánu Farradayovi, že mi to umožní preskúmať záležitosť, ktorá sa môže ukázať ako ideálne riešenie súčasných drobných problémov tohto domu. Až keď som vyslovil meno slečny Kentonovej, zrazu som si uvedomil, že by bolo celkom nevhodné pokračovať. Nielenže som si nemohol byť istý želaním slečny Kentonovej vrátiť sa medzi toto služobníctvo, ale o otázke ďalšieho zamestnanca som s pánom Farradayom od oného prvého stretnutia pred rokom vôbec nehovoril. Keby som pokračoval hlasným vyslovovaním vlastných myšlienok o budúcnosti Darlington Hallu, bolo by to prinajmenšom bezočivé. Mám dojem, že som sa náhle zarazil a vyzeral som trochu trápne. Pán Farraday však vzápätí využil príležitosť, aby sa na mňa zoširoka uškrnul a podistým úmyselne povedal:

„Ale, ale, Stevens. Priateľka. Vo vašom veku.“

Bola to veľmi chúlostivá situácia, do akej by lord Darlington svojho zamestnanca nikdy nedostal. Nemám pritom v úmysle znevažovať pána Farradaya; napokon je to americký džentlmen a jeho spôsoby sú často dosť odlišné. Nepochybne mi nechcel nijako ublížiť, ale iste pochopíte, že to bola pre mňa veľmi nepríjemná situácia.

„Nikdy som si nemyslel, že ste tak veľmi na ženy, Stevens,“ pokračoval. „Zdá sa, že to udržuje mladého ducha. Lenže v tom prípade naozaj neviem, či je správne, keď vám pomáham pri takých pochybných schôdzkach.“

Prirodzene, pociťoval som nutkanie okamžite a nedvojzmyselne poprieť zámery, ktoré mi môj zamestnávateľ pripisoval, ale videl som, že keby som to urobil, skočil by som pánu Farradayovi na návnadu a situácia by bola ešte trápnejšia. Preto som tam ďalej bezradne stál a čakal som od svojho zamestnávateľa súhlas s cestou.

Napriek tomu, že tie chvíle boli pre mňa veľmi trápne, v nijakom prípade nechcem viniť pána Farradaya, ktorý nie je v nijakom zmysle nemilý človek; som presvedčený, že jednoducho má rád spôsob doberania, ktorý je v Spojených štátoch nepochybne znakom dobrého, priateľského vzťahu medzi zamestnávateľom a zamestnancom a pestuje sa ako láskyplný šport. Aby som veci uviedol na správnu mieru, mal by som poukázať na to, že takéto doberanie zo strany môjho nového zamestnávateľa bolo pre náš vzťah v oných mesiacoch veľmi typické – aj keď sa musím priznať, že som veľmi neistý, ako mám reagovať. Pravdupovediac, počas prvých dní u pána Farradaya som bol raz či dva razy ohromený tým, čo mi povedal. Raz som sa ho napríklad opýtal, či istého pána, ktorého sme očakávali, bude sprevádzať manželka.

„Nech nám Boh pomôže, ak príde aj ona,“ odpovedal pán Farraday. „Možno by ste ju mohli držať bokom od nás, Stevens. Mohli by ste ju zaviesť do jednej z tých stajní, ktoré sú na farme pána Morgana. A zabávať ju v sene. Možno, že to bude práve váš typ.“

Chvíľu som vôbec nechápal, čo môj zamestnávateľ vraví. Potom som si uvedomil, že asi žartuje, a usiloval som sa vhodne sa usmiať, hoci mám podozrenie, že v mojom výraze ostali viditeľné zvyšky zmätku, aby som nepovedal šoku.

V nasledujúce dni som sa však naučil nedať najavo prekvapenie nad takýmito poznámkami môjho zamestnávateľa a vždy, keď som v jeho hlase začul posmešný tón, vhodne som sa usmial. Napriek tomu som si nikdy nebol istý, čo sa odo mňa v takých chvíľach vyžaduje. Možno sa očakávalo, že sa srdečne zasmejem alebo odpoviem vtipnou poznámkou. Táto posledná možnosť mi v tých mesiacoch robila isté starosti a je to niečo, o čom som si doteraz nie načistom. Lebo je celkom dobre možné, že v Amerike zamestnancovo zábavné doberanie považujú za dobrú profesionálnu službu. Pamätám sa, ako raz pán Simpson, hostinský z Ploughman’s Arms, povedal, že keby bol americkým barmanom, nerozprával by sa s nami svojím priateľským, no vždy slušným spôsobom, ale útočil by hrubými poznámkami na naše neresti a chyby, nazýval by nás opilcami a podobne, aby splnil očakávanie zákazníkov. A spomínam si aj na to, ako pred niekoľkými rokmi pán Rayne, ktorý cestoval do Ameriky ako komorník sira Reginalda Mauvisa, poznamenal, že taxikár v New Yorku vždy oslovoval cestujúceho takým spôsobom, že keby ho zopakoval v Londýne, skončilo by to prinajmenšom hádkou, ak by ho rovno neodviedli na najbližšiu policajnú stanicu.

Preto je celkom možné, že môj zamestnávateľ odo mňa očakáva podobnú reakciu na jeho doberanie a moju neschopnosť tak konať považuje za istý druh nedbalosti. Ako vravím, je to záležitosť, ktorá mi robila veľké starosti. No musím priznať, že toto doberanie nie je povinnosť, ktorú by som niekedy vedel splniť s nadšením. Je vhodné, ak v týchto meniacich sa časoch človek prispôsobí svoju prácu a prevezme povinnosti, ktoré tradične nepatria do jeho odboru, ale doberanie je celkom iný rozmer. Napríklad, ako má človek s istotou vedieť, že vtipná reakcia je v danej chvíli naozaj to, čo sa od neho očakáva? Je zbytočné zaoberať sa možnou katastrofou, ak človek vysloví takúto poznámku, len aby zistil, že je celkom nevhodná.

Napriek tomu som nedávno pri istej príležitosti pozbieral odvahu a pokúsil sa o požadovaný spôsob odpovede. Podával som pri raňajkách pánu Farradayovi kávu, keď mi povedal:

„Predpokladám, že to nie vy ste dnes ráno krákali ako vrana, Stevens.“

Uvedomil som si, že môj zamestnávateľ má na mysli dvoch Cigánov, ktorí zbierali staré železo a pred chvíľou tade prešli so zvyčajnými pokrikmi. Zhodou okolností som sa v to ráno zaoberal dilemou, či sa odo mňa očakáva opätovať doberanie môjho zamestnávateľa a vážne som sa zamýšľal nad tým, ako sa môže dívať na moju opakovanú neschopnosť odpovedať na takúto narážku. Preto som začal rozmýšľať o nejakej vtipnej odpovedi; o nejakej vete, ktorá by bola bezpečne neškodná, ak by som zle odhadol situáciu. Po chvíľke som odpovedal:

„Povedal by som, že to boli skôr lastovičky ako vrany, pane. Z hľadiska sťahovania.“ A potom som sa vhodne mierne usmial, aby som zreteľne naznačil, že šlo o vtip, lebo som si neželal, aby pán Farraday neprimerane úctivo krotil svoju prípadnú spontánnu veselosť.

Pán Farraday však na mňa len pozrel a spýtal sa: „Prosím, Stevens?“

Až vtedy mi svitlo, že moje žartovanie sotva mohol pochopiť niekto, kto netušil, že okolo prešli Cigáni. Nevedel som, ako by som mohol pokračovať v tomto doberaní; preto som sa rozhodol prestať s tým a tváriac sa, že som si spomenul na vec, ktorú musím súrne zariadiť, ospravedlnil som sa a zanechal som svojho zamestnávateľa vyzerajúc trochu hlúpo.

Bol to najodradzujúcejší začiatok toho, čo mohlo byť celkom novou povinnosťou, aká sa odo mňa vyžaduje; bolo to také trápne, až sa musím priznať, že som si v tomto smere nijaké ďalšie pokusy nedovolil. Zároveň sa neviem ubrániť pocitu, že pán Farraday nie je spokojný s mojimi odpoveďami na rozličné doberanie. Naozaj, jeho vzrastajúca vytrvalosť v poslednom čase môže byť prejavom, ako ma ešte viac povzbudiť, aby som odpovedal v podobnom duchu. Nech je, ako chce, od oného prvého žartovania o Cigánoch, som nebol schopný rýchlo si vymyslieť inú vtipnú odpoveď.

Zdá sa, že takýmito ťažkosťami sa dnes človek zaoberá čoraz viac, lebo už neexistuje spôsob, ako prediskutovať a konfrontovať si názory s kolegami ako kedysi. Ešte nedávno, ak vznikli nejaké pochybnosti týkajúce sa povinností, človek mal to potešenie a vedel, že onedlho niektorý kolega, ktorého názory si vážil, bude sprevádzať svojho zamestnávateľa do tohto domu a bude dosť príležitostí problém prediskutovať. A prirodzene, za lorda Darlingtona, keď dámy a páni často prichádzali na návštevu na viac dní, bolo dosť príležitostí diskutovať s kolegami. Naozaj, v tých rušných dňoch bola naša služobná miestnosť často dlho do noci svedkom rozhovorov najlepších anglických profesionálov pri teple kozuba. A dovoľte mi povedať, že ak by ste v tých dňoch prišli do našej služobnej miestnosti, nepočuli by ste klebety; oveľa pravdepodobnejšie by ste boli svedkami debát o závažných témach, ktorými sa zaoberali naši zamestnávatelia hore, alebo o záležitostiach importu, ako o tom písali noviny; a, prirodzene, ako to zvyknú robiť profesionáli vo všetkých oblastiach života, keď sa stretnú, mohli ste nás nájsť, ako diskutujeme o všetkých aspektoch nášho povolania. Samozrejme, niekedy sa vyskytli ostré rozpory, ale častejšie prevládala atmosféra vzájomného rešpektu. Možno lepšie vystihnem náladu tých večerov, ak poviem, že k pravidelným návštevníkom patrili takí ako pán Harry Graham, podkomorník sira Jamesa Chambersa, a pán John Donalds, osobný sluha pána Sydneyho Dickensona. A prichádzali aj iní, možno menej vážení, ale ich živá prítomnosť robila každú návštevu pamätnou; napríklad pán Wilkinson, podkomorník pána Johna Campbella, so svojím známym repertoárom imitovania známych džentlmenov; pán Davidson z Easterly House, ktorého vášeň v diskusiách mohla byť pre cudzinca rovnako desivá, ako bola inokedy očarujúca jeho láskavosť; pán Herman, osobný sluha pána Johna Henryho Petersa, ktorého extrémne názory nikto nevedel počúvať pasívne, ale pre jeho nezvyčajný brušný smiech a yorkshirský šarm bolo nemožné neobľúbiť si ho. Mohol by som pokračovať. V tých dňoch existovalo v našej profesii skutočné kamarátstvo, bez ohľadu na drobné rozdiely v názoroch. Takpovediac, všetci sme boli v podstate vystrihnutí z tej istej látky. Nie ako dnes; keď sem pri zriedkavých príležitostiach sprevádza zamestnanec hosťa, je to väčšinou nováčik, ktorý vie máločo povedať o inom než o futbale a ktorý netrávi večer pri kozube v sále pre služobníctvo, ale radšej v hostinci Ploughman’s Arms – alebo, ako sa to dnes zdá čoraz pravdepodobnejšie, v Star Inne.

Pred chvíľou som spomínal pána Grahama, podkomorníka sira Jamesa Chambersa. Asi pred dvoma mesiacmi som bol veľmi šťastný, keď som sa dozvedel, že sir James navštívi Darlington Hall. Tešil som sa na túto návštevu, nielen preto, že hostia z čias lorda Darlingtona sú veľmi zriedkaví – prirodzene, okruh známych pána Farradaya je celkom iný ako jeho lordstva –, ale aj preto, lebo som predpokladal, že pán Graham bude sprevádzať sira Jamesa ako za starých čias, a tak budem mať možnosť dozvedieť sa jeho názor na otázku doberania. Bol som však veľmi prekvapený a sklamaný, keď som deň pred návštevou zistil, že sir James príde sám. Okrem toho počas návštevy som sa dozvedel, že pán Graham už nie je v službách sira Jamesa, ba že sir James už nemá nijakých zamestnancov na plný úväzok. Rád by som bol zistil, čo sa stalo s pánom Grahamom, lebo aj keď sme sa dobre nepoznali, povedal by som, že pri tých príležitostiach, keď sme sa stretli, dobre sme spolu vychádzali. Nenastala však vhodná situácia, aby som získal túto informáciu. Musím sa priznať, že som bol dosť sklamaný, lebo by som s ním bol rád prediskutoval otázku doberania.

Dovoľte mi však, aby som sa vrátil k pôvodnej téme. Ako som povedal, bol som nútený stráviť niekoľko nepríjemných minút, stojac včera popoludní v salóne, kým pán Farraday pokračoval vo svojom doberaní. Odpovedal som ako zvyčajne slabým úsmevom – čo napokon stačilo, aby som naznačil, že sa svojím spôsobom zúčastňujem na dobrej nálade, ktorá ho neopúšťala – a čakal som, či príde súhlas môjho zamestnávateľa s cestou. A ako som predpokladal, po krátkom váhaní mi láskavo udelil súhlas, ba navyše pán Farraday nezabudol a zopakoval svoju veľkorysú ponuku, že „zaplatí účet za benzín“.

A tak sa zdá, že nie je dôvod, prečo by som nemal podniknúť cestu autom do západných krajov. Prirodzene, budem musieť napísať slečne Kentonovej, aby som jej oznámil, že tadiaľ možno budem prechádzať; rovnako budem musieť skontrolovať svoje ošatenie. Bude treba zariadiť aj množstvo iných vecí týkajúcich sa chodu domu počas mojej neprítomnosti. Ale celkovo nevidím nijaký závažný dôvod, prečo by som tú cestu nemal podniknúť.