Start

Copyright © Miro Hrubjak 2015

Jacket design © Juraj Šramko 2015

Slovak edition © Ikar 2015

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 735. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4374-3

Mená a udalosti v tomto príbehu sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnosťou je čisto náhodná.

„Zdvihnite ju!“ znudene pokynul vyšetrovateľ holohlavému strážmajstrovi a obišiel ženu ležiacu na zemi s rukami spútanými za chrbtom. Premeral si ju očami. Jej nohy smerovali k stolu umiestnenému na druhej strane miestnosti. Presne oproti mrežiam, cez ktoré sa vchádzalo do kobky vymaľovanej zelenou olejovou farbou do výšky ramien. Pred vyšetrovateľovým stolom stála kovová stolička s dreveným sedadlom a operadlom. Službukonajúci strážmajster ženu zdvihol a neohľaduplne ju do nej vrazil. Zadržaná mala dlhé tmavé vlasy. Pery a nos jej krvácali na nočnú košeľu. Hlavu mala ovisnutú, tvár cez padajúce vlasy takmer nebolo vidieť. Jej bezmocnosť len podnecovala vyšetrovateľovu agresivitu, prameniacu z tlaku nadriadených. Jeho úlohou nebolo spracovávať páchateľa, ale keďže sa tento prípad ťahal pridlho, rozhodol sa konať a obísť kriminalistu Zimányiho. Zadržiavaná bola hlavná podozrivá a jej priznanie mohlo prípad uzavrieť. Celé to však nedávalo zmysel, pretože išlo o útlu osobu, ženu, a oni mali ako páchateľa vytypovaného muža. S takýmto nenápadným vraždiacim monštrom sa ešte vyšetrovateľ, podplukovník Lazar, nestretol.

„Zdvihnite jej hlavu!“ pokojne požiadal strážmajstra.

Strážmajster schmatol ženu za vlasy. Zatiahol dozadu tak silno, až sa jej koža na čele vytiahla. Zastonala. Či chcela, alebo nie, musela sa pozerať na vyšetrovateľa. Strážmajster mal pohyby nacvičené z mnohých vypočúvaní. Pracoval tvrdo a ako mnohí, aj on bol pod tlakom. Lazara sa bál.

„Moja milá, je čas všetko vyklopiť. Ak nechceš hltať vlastnú krv, začni kvákať. Netušíš, na čo všetko mám oprávnenie, pokiaľ nebudeš spolupracovať. Ako si to všetko zorganizovala? Máš parťáka? Hovor!“

Podplukovník hodil na stôl fotografie. Pristáli pred ňou akoby náročky pootáčané tak, aby na ne zreteľne videla. Policajné zábery mŕtvol v rôznom štádiu rozkladu. V aute, tŕstí, pri vode, tiež mŕtvola spálená na uhoľ. Žena pozrela na fotografie, potom na vyšetrovateľa, späť na snímky a nakoniec znova na vyšetrovateľa. Otvorila ústa a chcela prehovoriť. Keďže si nemohla utrieť tvár, vypľúvala stekajúcu krv. Bola zaklonená dozadu, nič jej nebolo rozumieť. Od strachu a tepla vo vydýchanej miestnosti jej z čela stekal pot. Strážmajster povolil zovretie. Uvoľňujúco, hrdelne zastonala. Vyrovnala sa a prehovorila:

„Mám v tejto banánovej republike nárok na právnika, alebo je to tak len v amerických filmoch?“

Nečakala však, že jej to nejako pomôže. Vedela, že podľa zákona má nárok na prítomnosť obhajcu, ale po tom, ako schytala niekoľko faciek od urasteného podplukovníka s príliš veľkými rukami, si ilúzie nerobila.

Lazar sa uštipačne usmial a jemne pokrútiac hlavou, snažil sa ju presvedčiť, že toto naozaj nie je americký film a jej život je úplne v jeho rukách.

„Ešte dlho neuvidíš právneho zástupcu, maličká,“ Lazar klamal, pokúsil sa vzbudiť vo vypočúvanej pocit absolútnej beznádeje. „Zatiaľ nemáš na nijakého nárok. Neskôr možno budeš spadať pod utajenie. A ak nie, pridelia ti akurát advokáta ex offo. Jeho služby zaplatí štát, tá istá moc, ktorá dala príkaz, aby som ťa zatkol.“

„Rozumiem, chápem. Som v sračke. Mala by som začať spolupracovať.“

Žena odfrkla chuchvalec krvi. Podplukovník sa usmial. Cítil, že konečne prišiel bod zlomu, keď to zadržaná vzdá, podľahne manipulácii, psychologickému a fyzickému nátlaku a začne konečne vypovedať. Aj strážmajster videl, že nastal zlom. Otočil sa a odišiel do vedľajšej miestnosti bez okien, zato plnej obitých mreží, aby si uľavil. Postavil sa do kúta pred poloplné plastové vedro, rozopol si rázporok a začal močiť. Záchod tam nebol, len odtoková mriežka v strede zeleno-sivej kobky. Žblnkanie prúdu moču vo vedre sa odrážalo od holých stien až k ušiam vyšetrovateľa a vypočúvanej.

„Nechutné!“ neodpustila si.

Podplukovník Lazar jej poznámke nevenoval pozornosť.

„Začni! Chcem vedieť, koľko vás je. Neverím, že si to všetko vykonala sama. Potom chcem objasnenie ku každému prípadu: kedy, kde a prečo. Poďme, fetka, hovor!“ Zapol diktafón a posunul ho k okraju stola. Bol príliš nabudený na to, aby teraz vyrábal zápisnicu.

„Nuž, ako chcete. Žiaden z týchto ksichtov nepoznám. A keďže sa moja výpoveď konečne nahráva, miestoprísažne vyhlasujem, že som mučená, protiprávne držaná, sama už neviem koľko hodín, a bez právnika. Drží ma tu vyšetrovateľ Lazar a jeho skurvená plešatá gorila!“

Žena nazbierala všetky sliny, zmiešané s krvou vytvorili nechutný chriak, a ten, ako len vedela, vypľula rovno na diktafón. Kopla do stola, ktorý odskočil, diktafón sa prevážil cez okraj a rozsypal na podlahe. Vyšetrovateľ vyletel spoza stola a dvoma krokmi bol pri nej. Pravicou udrel mladú ženu po tvári a zároveň mu vyletela ľavá ruka. Žena stratila vedomie. Hlava jej ovisla. Rozzúrený podplukovník ignoroval nepísané pravidlo, že ak bitka, tak len na časti tela, kde nezostanú viditeľné podliatiny.

„Strážmajster, vedro!“ zvrieskol.

Lazarom lomcovala zlosť. Dúfal, že konečne bude mať výpoveď a prípad uzavrie. Tlak nadriadených bol už neznesiteľný. A on má päť rokov do výsluhového dôchodku. Vraždy v podsvetí, už len to mu chýbalo! Strážmajster dobehol s vedrom, a keď podplukovník odstúpil, s náprahom ho vychrstol na vypočúvanú. Prúd smradľavého moču jej hodil hlavu dozadu. Do nozdier jej udrel zápach čpavku a moč zastavil prívod vzduchu. Obranný reflex ju okamžite prebral z mdlôb. Žena sa rozkašľala.

Podplukovník zúril, ale keďže smrdela od šťaniek, nechcel si špiniť ruky ani oblečenie, inak by jej ešte zopár vrazil. Aspoň zboku kopol do stoličky, na ktorej sedela. Vzápätí sa prevrátila a vypočúvaná si udrela hlavu o podlahu. Potom rázne odkráčal chodbou preč do svojej kancelárie; tam už naňho čakali kolegovia a informatik.

Bolo krásne slnečné nedeľné odpoludnie. Daniel s priateľkou vyrazili autom po štvorprúdovke z Dolných Honov. Po ceste sa chceli zastaviť v niektorom McDonalde.

„Do ktorého mekáča pôjdeme?“ opýtal sa Daniel. Monika mykla plecom: „Neviem, mne je to jedno.“

„Tak fajn, zájdeme do Avionu a potom po obchvate rovno do Petržky k Lucii. Prosím ťa, zavoláš jej, či nechce niečo aj ona?“

Monika prikývla a vytočila Luciu. Po niekoľkých zvoneniach to vzdala.

„Neberie. Opäť,“ povedala, keď vypla mobil.

„Mhm, tak má smolu. Nech sa mi potom nesťažuje, že sme jej mali zavolať. A nedám jej ani hranolček, môže žobrať, koľko chce,“ žartoval.

Keď už odbočovali vpravo na obchvat k Avionu, napadlo mu, že môžu zájsť do McDonaldu v petržalskom Auparku. Dovtedy možno Lucia zavolá späť. Získa tak viac času. Daniel sa rozhodol, že odbočí späť na štvorprúdovku, a narýchlo opustil odbočovací pruh. V spätnom zrkadielku síce videl veľké SUV, ale bolo ešte relatívne ďaleko. Vodič bude mať dosť času zareagovať. Daniel situáciu v sekunde zvážil a po vyhodení ľavej smerovky prešiel do vedľajšieho pruhu. Bol skúsený a opatrný vodič. Vedel predvídať a sledovať reakcie ostatných účastníkov premávky.

Keď už boli späť v jazdnom pruhu, ozval sa silný, ohlušujúci rev klaksónu. Čierny mercedes SUV bol prilepený na zadnom skle ich auta. Monika sa preľakla, zakryla si ústa rukou a schúlila sa do sedadla.

„Sa neposer, idiot!“ hrdinsky zahromžil Daniel.

„Nemusel si tak prudko odbočiť,“ vyčítala mu Monika.

„Ale veď nič také strašné som neurobil! Bol ďaleko, keby šiel päťdesiatkou a používal brzdy, nič by sa nedialo a nevydesil by ťa.“

„Macko, lenže ty si splašene prebiehal z pruhu do pruhu.“

„No a čo! V Bratislave sa jazdí aj horšie. Keď to nezvláda, nech sa odsťahuje do Šamorína,“ podráždene odsekol Daniel.

Monika si stále nezložila ruku z úst.

„Prosím ťa, Moni, nepreháňaj to! Daj si tú ruku dole. Až také tragické to zas nebolo. Okrem idiota za nami. Za toho blázna naozaj nemôžem. Pako? Pako! Toto mesto je tuším liahňou takýchto ľudí.“

Opäť vyhodil smerovku a odbočil do úplne ľavého pruhu, ktorý viedol na ten istý obchvat, len opačným smerom. K Auparku. A keďže v odbočovacom pruhu bola červená, pribrzďoval, aby zastavil. Monika si už chcela zložiť dlaň z úst, keď periférne zazrela SUV, ako sa dostáva vedľa nich. Zachytila zúrivý pohľad vyholeného vodiča. Bol to ten typ, ktorý sa tvári, že mu patrí celé mesto. Keď Daniel zastavil, SUV pribrzdilo vo vedľajšom pruhu a vodič Danielovi naznačoval, že je debil. Daniel mu neostal nič dlžen, gestá opätoval a nadával, len sa tak prášilo. Monike išlo od strachu vyskočiť srdce z hrude. Všetko prebehlo tak náhle, že vulgárnej komunikácii nedokázala zabrániť.

Chlap v SUV počkal, kým Danielovo auto zastaví. Potom vyskočil z auta. Nehľadiac na to, že blokuje cestu a všetci ho vidia, zamieril k modrému Peugeotu 308 SW. Daniel zbadal, k čomu sa schyľuje. Otvoril dvere. Narýchlo si zložil okuliare a hodinky a vystúpil. Dúfal, že svojou robustnou postavou holohlavého zúrivca zastraší a ostane len pri verbálnom vyjasňovaní.

Majiteľ SUV zaťal čeluste a mlčky sa k nemu hrnul.

„Tebe sa čo nepáči? Na koho trúbiš?“ oslovil ho Daniel pokojne. Holohlavec bol od neho len na niekoľko krokov a stále nič nehovoril. To neveštilo nič dobré. Zdalo sa, že fyzickému kontaktu sa Daniel nevyhne. Chlapík obišiel Danielovo auto. Ľavačkou mu vrazil do nosa. Daniel uhol tvárou, takže si to odniesla lícna kosť. Krv sa mu síce nepustila, ale úder ho natoľko ochromil, že sa nezmohol na obranu. Útočník ho schmatol rukami za golier a hodil na kapotu. Vedľa stála biela oktávia, jej posádka vyjavene sledovala, čo sa deje. Nikto však nevystúpil ani z oktávie, ani z iného auta. Každý sa chcel vyhnúť konfliktu, do ktorého ich nič nebolo. Načo si pridávať starosti? Šoféri netrpezlivo čakali na semafor, aby mohli čo najskôr opustiť horúce miesto.

Keď bol Daniel natiahnutý na kapote, útočníkova ruka mu pristála na krku a mocne ho stisla. Takmer nemohol dýchať. Až vtedy holohlavec prehovoril.

„Raz a navždy ti ukážem, že mi nemáš liezť do cesty. Ty hovno!“ zahnal sa a obrovskou päsťou Danielovi vrazil.

Na semaforoch blikla zelená. Auto, ktoré stálo vľavo od Daniela, vyrazilo vpred. Všetky ďalšie oblúkom pokračovali za ním. Niektorí vodiči nespúšťali z dvoch bitkárov oči, iní sa tvárili, že ich nevidia. Každý riešil po svojom, ako sa čo najnenápadnejšie dostať z miesta udalosti.

„Nemám čas na takéto hovná. A stále vás je tu dosť. Teraz budem mať kvôli tebe krvavú ruku. Tak buď hrdina!“

Daniel si kryl tvár, aby mu holohlavec čo najmenej ublížil. Útočníka však bitka prestala baviť, aj keď ovládal protiťah. Daniel bol preňho len na príťaž. Ako satisfakcia by mu bolo stačilo, keď ukázal Danielovi cez okno, kto je tu pánom, ale vytočila ho Danielova reakcia. V poslednom čase sa mu stávalo často, že si naňho všelijakí niktoši otvárali hubu. Aspoň jeden teda dostane za všetkých predchádzajúcich.

Keď mal Daniela dosť, pritiahol si ho k sebe a hodil späť o auto. Poobzeral si ruku a na rozlúčku mu ešte jednu priložil.

„Už budeš vedieť, kde je tvoje miesto? Alebo ti ešte zopárkrát prijebem?“ opýtal sa.

Autá sa pri nich znova kopili a posádky vozidiel na nich znova zízali.

Svalovec Danielom trhol a uvoľnil zovretie. Otočil sa a suverénnym krokom odkráčal k autu. Cestou sa hrabal v telefóne. Zrazu sa zvrtol a odfotil si Danielovu ŠPZ. Naštartoval a odišiel. Nik si nedovolil naňho ani len zatrúbiť.

Daniel krvácal z nosa. Spamätal sa však a napodobnil holohlavca, tiež si odfotil ŠPZ odchádzajúceho auta. Našťastie si to vodič SUV nevšimol. Daniel bol rozhodnutý ísť na políciu a nahlásiť trestný čin ublíženia na zdraví. Príučku, ktorá by pre každého iného znamenala, že má držať hubu a zaradiť sa do davu, očividne nepochopil.

Monika vystúpila z auta. Vydesená, ako hádam ešte nikdy.

„Panebože, ten ťa doriadil! Si v poriadku? Vidíš? Mal si zaťať zuby a byť ticho, alebo sa mu ospravedlniť. Nemusel si takto dopadnúť,“ pritisla si tvár na Danielov chrbát.

„Ty si si nevšimla?“ zamrmlal Daniel. „Ja som nebol ten, kto prvý útočil. Ospravedlniť sa mu? Čo ti šibe?“

Medzitým sa vodiči, svedkovia incidentu, vystriedali s ďalšími a zozadu sa opäť ozývali klaksóny.

„Vieš čo, Monika, sadaj do auta a drž zobák! Nemôžem tu stáť. Počuješ, ako na nás trúbia?“ zavrčal.

Obaja sadli do auta a vyrazili na obchvat.

„Mám jeho ešpézetku, pôjdem na políciu. Nahlásim toho hajzla!“ Daniel napajedene udrel po volante.

„Prosím ťa, maj v sebe trochu hrdosti. Priznaj, že si dostal nakladačku, a nechaj to tak. Toho chlapa už v živote nestretneš. Poďme k Lucii, tam si to umyješ.“

Keby bol Daniel vtedy poslúchol Monikinu radu, mal by zrejme niekoľko dlhých mesiacov život oveľa jednoduchší. Hoci ktovie, možno by ho osud dobehol niekde inde.

„To sa mám na to vykašľať?“ vzbĺkol. „Čo by si robila ty, keby si odbočila bez toho, aby si sa pozrela do spätného zrkadielka? Čo vy ženy inak robíte bežne. A niekto by prišiel a zopár by ti vylepil tak, že by ťa zaliala krv. Aj vtedy by si to nechala tak?“

„Ale ty si ho provokoval!“ nedala sa Monika. Obaja už stratili kontrolu nad sebou a kričali jeden na druhého.

„Čím som ho provokoval? Len som reagoval na jeho gestá! Bol som až druhý.“

„Keby si ticho sedel, nič by sa nebolo stalo. Sám si za to môžeš!“ dodala Monika jedovato a už nechcela pokračovať v rozhovore.

„Výborne, tak to si mi pomohla! Je super, keď sa ťa priateľka zastane! Môj životný sen sa splnil. Cítim sa ako chudák ešte aj pred najbližším človekom.“

Monike to bolo ľúto, ale ďalej potichu sedela a nedávala najavo svoje pocity.

„Fajn, mám ťa odviezť k Lucii alebo domov?“ opýtal sa Daniel zamračene.

„V tejto situácii k Lucii nejdem. Nechce sa mi vysvetľovať, kde si.“

„Fajn, takže B je správne.“

„To sa nemôžeš ovládnuť a vykašľať sa na to? Nabudúce budeš múdrejší. Nič také strašné sa ti nestalo. Najviac utrpelo tvoje ego!“

Daniel stisol pery a otočil auto na najbližšom zjazde. Na druhej strane zišiel z obchvatu a smeroval späť domov. V peugeote zavládlo ticho. Ani jeden nemal záujem hádať sa, ale ani jeden nebol spokojný so situáciou.

Auto zastavilo pred panelákom, kde Daniel býval.

„Tak, a sme doma.“

„To bol teda nádherný deň!“ Monika, potichu šomrajúc, ale tak, aby to Daniel počul, otvorila dvere na aute. Urazene vystúpila.

„Mala by si ísť so mnou ako svedok. Namiesto toho frflania,“ zasyčal.

„A čo tam chceš povedať, že si debil a že ti preto niekto rozbil nos? Na to sa vykašli. Azda si nemyslíš, že ho budú hľadať?! Poliši nemajú čo riešiť v tejto republike, len teba a tvoje ego.“

„Zatvor dvere, to stačí!“ vzbĺkol Daniel. „Rád by som šiel.“

„Idiot!“ Monika tresla dverami.

Daniel sa otočil na malom parkovisku a odpichol auto preč. Obom bolo ľúto, že sa pohádali, no už musel dodržať slovo a zájsť na políciu. Najradšej by bol, keby sa dal vrátiť čas. Ostal by v odbočovacom pruhu smerom na Avion, agresor v SUV by pokračoval ďalej a neskrížili by sa im cesty. Lenže to už zmeniť nešlo. Auto zastavil za najbližším rohom. Vytiahol smartfón a cez internet si vyhľadal najbližšie pracovisko polície. Ulicu nepoznal. Zapol teda navigáciu a tá ho informovala, že polícia sa nachádza necelé tri kilometre od neho. Zaradil rýchlosť a pohol sa vpred.

Netrvalo dlho a bol na mieste. Nezdalo sa mu to, lebo stál pred malým rodinným domom. Čakal veľkú hranatú budovu z čias socializmu. Dopravná značka Zákaz vjazdu všetkých vozidiel (v oboch smeroch) umiestnená pred bránou s dodatkovou tabuľkou Okrem vozidiel MVSR a PZSR mu však napovedala, že je tam správne. Zamkol auto a vošiel do dvora. Stará červená brána bola otvorená. Vchod do domu bol zboku. Na veľkých dverách bol okrem mreží aj elektrický zvonček. Po krátkom skúmaní informačných nápisov a otváracích hodín zazvonil. Čakal, nič sa však nedialo. Keďže nepočul žiadny zvuk, nebol si istý, či zatlačil na spínač dostatočne silno. Skúsil to znova. Kým čakal, nazeral cez sklenené dvere. Ešte nikdy nebol ohlásiť trestný čin ani priestupok. Políciu navštívil, len keď si išiel vymeniť občiansky preukaz.

Za dverami bola malá čakáreň obohnaná ošarpaným zeleným soklom. Vľavo za mrežami sa nachádzala miestnosť veľkosti pivnice, bez okna, s mohutným držadlom. Zrejme tam zadržiavali delikventov, kým si po nich prídu. Na druhej strane vpravo bolo sklenené okienko ako v školskej jedálni. V ňom sa objavil strážmajster s nie príliš prívetivým výrazom na tvári. Stlačil tlačidlo pod stolom a bzučiak na dverách sa rozozvučal. Daniel vošiel.

„Dobrý deň,“ pozdravil policajta, keď odtiahol okienko.

„Čo máme?“ otrávene a bez pozdravu prehovoril strážmajster a sadol si na stoličku za okienkom.

„Napadol ma jeden šofér, tu neďaleko pod mostom. Chcel by som naňho podať trestné oznámenie.“

„A ako vás napadol?“ opýtal sa strážmajster.

„Vybehol z auta a pritlačil ma na moje vozidlo. Jednou rukou ma držal pod krkom a druhou ma niekoľkokrát udrel päsťou do tváre. Teda, už som si nie istý, či to bolo presne takto. Ale myslím, že áno, lebo mi hneď začalo krvácať z nosa a snažil som sa chrániť si tvár a oči.“

„Potrebujete to oznámenie kvôli poisťovni či nákladom na ošetrenie, áno?“

„Ani nie, predpokladám, že ma ošetria na pohotovosti. Skôr nechcem dovoliť takýmto grázlom, aby im to len tak prešlo. Doriti!“

„Nenadávajte mi tu!“ zhúkol policajt. „Ste na úrade, nie na divokom západe.“

Daniel pozeral na strážmajstra s otvorenými ústami. Jeho poznámku nepochopil.

„Pozrite sa,“ policajt zopol ruky. „Nemal by som vám dávať takúto radu. Je mi ľúto, čo sa vám stalo, ale podať trestné oznámenie na neznámeho páchateľa je, akoby ste ho nepodali vôbec. Teda horšie, lebo tu strávite dlhý čas, kým to všetko pozapisujeme. A výsledok bude pravdepodobne nulový. Páchateľa nemáme ako nájsť. Pochopte.“

„Mám odfotenú ŠPZ jeho auta!“ zvolal Daniel. Bol rád, že policajtovi uľahčí robotu. „To už budete vedieť, o koho ide, či nie?“

Policajt sa na chvíľu zarazil. Došlo mu, že bude musieť absolvovať celú tortúru so spisovaním zápisnice. Aby sa tomu vyhol, snažil sa poškodeného od tohto kroku odhovoriť.

„Pozrite sa, ak ho aj nájdeme, dávno sa vám rany zahoja a nebudete si na to ani pamätať. Budeme vás ťahať po výsluchoch, až budete z toho otrávený.“

Daniel mávol rukou: „Rozumiem, ale to zvládnem. Bude mi odmenou, keď ho vypátrate.“

„A čo ak majiteľ auta vozidlo požičal nejakému známemu?“

„Tak hádam bude vedieť, komu ho požičal, a ja ho už identifikujem.“

„A čo ak je to firemné auto a požičiavajú si ho navzájom?“

„Mali by mať predsa knihu jázd s menom zamestnanca a dátumom.“

Strážmajster sa zamračil: „Keby sa to aj všetko podarilo, bude to tvrdenie proti tvrdeniu. Museli by ste mať svedka. Odporúčam vám, aby ste si išli dať ošetriť nos a vyspali sa z toho. Keď vás to neprejde, zastavte sa zajtra.“

„Svedka mám, nebol som v aute sám. Rád by som to trestné oznámenie o napadnutí podal už dnes.“

Službukonajúci policajt sa odmlčal. Po chvíli pokračoval:

„Ako chcete. Občiansky preukaz.“

Adrenalín roztriasol Danielovi ruky. Podal policajtovi doklad.

„Posaďte sa. Zavoláme vás.“

Po polhodine čakania sa otvorili dvere vedľa lavičky. Strážmajster ho pozval do kancelárie. Prešli úzkou chodbou. Na jej konci vošli do miestnosti, kde bol stôl s počítačom. Strážmajster vypísal úvodné identifikačné údaje. Potom zdvihol hlavu a položil prvú otázku.

„Tak ako sa to stalo?“

Daniel sa cítil, akoby tým darebákom bol on. Mal výčitky, že sa musí dovolávať spravodlivosti. Zaťal však zuby, i keď vedel, že ho všetci budú pokladať za somára.

Po ďalšej trištvrte hodine strávenej na obvodnom oddelení PZ, strážmajster vytlačil papier s výpoveďou a podal ho Danielovi.

„Pán Valach, skontrolujte si výpoveď a na konci mi to dolu podpíšte.“

Daniel bol už unavený. Zbežne dokument prebehol očami, skontroloval osobné údaje, meno a adresu svedkyne.

„Tu to mám podpísať?“

Policajt ignoroval otázku. Daniel zápisnicu konečne podpísal, polícia teda môže začať svoju prácu. Tešil sa na okamih, keď opustí túto inštitúciu. Mal pocit, že nos nie je zlomený, ale kvôli lekárskej správe musí zájsť na pohotovosť. Už ľutoval, že sa do toho vôbec púšťal, ale cúvnuť nemohol. Určite už nie po tom, ako vošiel do strážmajstrovej kancelárie. Vyšiel z budovy. Zhlboka sa nadýchol. Prešiel cez dvor a nastúpil do auta. Zamyslený sa vybral do ružinovskej nemocnice na pohotovosť. Zaparkoval na rozľahlom parkovisku pred nemocnicou. Vchod na pohotovosť bol opäť situovaný zboku. Dnes mal šťastie na bočné vchody. Prešiel dlhou chodbou. Na konci oproti ambulanciám boli lavičky. Cez priechodnú chodbu často prechádzal do nemocnice personál, pacienti či návštevy. Pred vyšetrovňou sedela len jedna pani. Daniel sa potešil, že nebude dlho čakať. Potichu pozdravil a sadol si vedľa. Po minútke z ambulancie vyšiel pár. Z odhadu bola chorá ona, keďže muž ju podopieral. Zdalo sa, že žena je slabá a má horúčku. Pani sediaca vedľa sa pomrvila. Potešila sa, že ju konečne vyšetria. Vtom sa z druhého konca chodby ozval ošetrovateľ zo sanitky. V rukaviciach viedol bezdomovca. Ten sa, hundrajúc si popod nos, očividne neponáhľal. Vyzeralo to tak, že ho do nemocnice dovliekli a nasilu ho chcú ošetriť.

„Nezatvárajte tie dvere. Idem zo sanitky!“ zakričal ošetrovateľ, aby sa skôr dostal do ambulancie a nemusel klopať a čakať, kým mu niekto otvorí.

Sestrička ho zaregistrovala. Nechala dvere otvorené a vošla dnu so slovami: „Vedú ďalšieho bezdomovca, doktor. Pripravte sa!“

Daniel otočil hlavou späť na bezdomovca s ošetrovateľom. Zanedbaný muž sa zastavil, aby si oddýchol. Zamrmlal, pomykal lakťami. Pokúšal sa oslobodiť zo zovretia obetavého zdravotníka. Potom ostal stáť.

„Poďme, pane, už je to len kúsok,“ milo mu dohováral trpezlivý ošetrovateľ.

Bezdomovec sa opäť pomaly pohol vpred. Bol na poľutovanie, úbožiak, v akom zlom stave je! Nevládal kráčať. Keď asi po dvoch minútach prechádzali okolo Daniela a čakajúcej panej, ovalil ich čpavkový zápach. Zápach špiny a potu, ktorý kvasil na koži a oblečení bezdomovca, kombinovaný s pomočenými nohavicami. Chlap mal opuchnutú tvár, jedno oko mu ani nebolo vidieť. Aj doráňané ruky s tmavofialovou kožou mal opuchnuté. Danielovi neostávalo nič iné, len čakať. Pacientov zo sanitky vybavovali prednostne.

Domov sa dostal okolo desiatej večer. Nereptal, nemal nič vážne, krvácanie sa mu už dávno zastavilo. Nos a oko mu navreli.

Cestou domov dokonca pripustil, že to trestné oznámenie oľutuje, ako ho varoval strážmajster. Vyčerpaný už chcel mať od všetkého pokoj. Najlepšie by bolo, keby to vôbec nezažil.

Keď zaparkoval pred bytovkou, jeho okná boli tmavé. Monika šla zrejme spať. Aspoň nemusí nič vysvetľovať. Môže ísť rovno do postele.

Ráno, keď sa prebudil, bol už v izbe sám. Posadil sa. Rukou si prešiel po tvári. Ucítil bolesť. Zarazilo ho to, ale vzápätí sa rozpamätal na udalosti z nedele. Vstal a šiel sa postaviť pred zrkadlo, aby videl, či opuch neustúpil. Výsledok ho nepotešil. Opuchnutý nos a oko už začali meniť farbu. Pozbieral sa a v kúpeľni sa dal opatrne do poriadku. Potom si išiel spraviť raňajky. Kuchyňa bola spojená s obývačkou, ako je to v novostavbách zvykom. Izbe dominovala bordová kuchynská linka v tvare U s čiernou lesklou pracovnou doskou a bielymi zabudovanými spotrebičmi. Spotrebiče kupoval zvlášť, lebo odmietol platiť za predraženú linku so zabudovanými prístrojmi. Sám vymyslel, ako ich jednoducho vmontovať.

Raňajky prežúval opatrne, pomliaždené tkanivo a narazená kosť boleli. Keď sa chcel pokojne najesť, nepoužil pult, ale sadol si na masívnu čiernu sedačku. Susedila s koncom účka kuchynskej linky. Pred sedačkou stál nízky čierny sklenený stolík. S Monikou oň často zakopávali.

Po raňajkách sa športovo obliekol a v tričku vyšiel von. Čipovou kartou otvoril hlavnú bránu bytovky. Vydal sa k autu, dúfajúc, že nikoho nestretne. Mal šťastie. Na parkovisku nik nebol. Diaľkovým ovládaním si odomkol auto. Otvoril dvere a nasadol. V peugeote bolo teplo a ťažký vzduch. Najskôr si natiahol bezpečnostný pás a chcel naštartovať, aby mohol otvoriť elektricky ovládané okná. Vpustí dnu svieži vzduch. Keď chcel vložiť kľúč do zapaľovania, všimol si, že má pod stieračom papier veľkosti A4, zložený na polovicu. Nemohol ho nezbadať.

„Zas tá reklama! Majú vôbec právo dotýkať sa cudzieho majetku?“ nahlas zahromžil a vystúpil, aby leták vytiahol spod stierača.

Tento druh reklamy zásadne ignoroval. Veď o to tým chytrákom šlo, aby si človek text prečítal. Raz a navždy sa rozhodol, napriek prirodzenej zvedavosti, že letáky pokrčí skôr, než by sa na ne pozrel. S pohľadom upretým do diaľky nahmatal papier a pokrčil ho. Zhúžvaný leták zvyčajne odložil do priehradky a na ulici pri pracovisku ho vyhodil do koša. Bol však podráždený ešte od včerajška, a tak papier hodil na zem. Ako to robia mnohí na ulici. Nasadol do auta a zatvoril dvere. Natiahol si pás a chcel zastrčiť kľúč do zapaľovania. Nejako nevedel trafiť do dierky, naklonil sa teda, aby na ňu videl. Z kľúčovej dierky trčal poskladaný lístok. Daniel naň začudovane hľadel. Nechápal, nevedel si to vysvetliť. Rozmýšľal, čo robil včera v aute, keď sa vrátil z nemocnice. Teraz bolo skoré ráno. Keďže ho prekvapila aj modrina, ktorú si našiel na tvári, pomyslel si, že na niečo opäť zabudol. Dvoma prstami postupne vytiahol papierik zo zapaľovania. Rozprestrel ho. Bolo na ňom niečo napísané kostrbatým písmom. V sekunde mu napadlo, či mu lístok nenechala Monika. Na znak zmierenia. Ale to by bolo príliš zložité. Zísť dolu do auta a vrátiť sa s kľúčmi späť. Keby chcela, mohla predsa nalepiť odkaz na dvere alebo na zubnú kefku.

Rozbalil lístok a čítal: Ak si pochopil, nechaj dnes auto na parkovisku.

Omráčene pozeral na papierik. V duchu sa pýtal sám seba: ‚Čo? Čože? Čo som mal pochopiť? Kto to napísal? Kto to sem dal? Ako? Do zamknutého auta?’

Oprel sa o sedadlo a rozmýšľal, čo to má znamenať. Znovu si prečítal: Ak si pochopil, nechaj dnes auto na parkovisku. Zhlboka sa nadýchol a vydýchol. Cez otvorené dvere periférne videl, ako vánok kotúľa pokrčený papier, čo pred chvíľou zahodil na zem. Okamžite mu napadlo, či nie je aj na tom papieri niečo napísané. Natiahol ľavú ruku, chcel sa zohnúť na zem, ale bezpečnostný pás ho hneď zastavil. Odopol ho a natiahol sa za papierom. Netrpezlivo ho rozložil.

Čo robíš, zle robíš. Vráť sa tam a zruš to!

Oba odkazy boli napísané rovnakým kostrbatým písmom. Ešteže si ich všimol! Papierik v zapaľovaní by mu tak či tak zbystril pozornosť. Nedalo sa to prehliadnuť. Uvažoval, o čo tu ide.

‚Majú tie odkazy súvis so včerajškom? Alebo ide o niečo iné? Žeby si zo mňa robili kamoši srandu?‘ Danielovou

hlavou sa preháňalo milión myšlienok. ‚Keby to súviselo so včerajškom, vari by tak rýchlo našli chlapa, čo ma zbil? Kdeže! Bola nedeľa, trestné oznámenie asi len zaevidovali. Budú sa tým zaoberať najskôr dnes. Zrejme bude moja záležitosť čakať týždeň na nejakej kope, kým sa k tomu dostanú. To nebude ono,‘ uvažoval. ‚Tak čo to je? Odkiaľ? Od koho?‘ vŕtalo mu hlavou. Odpovede na svoje otázky nenachádzal.

„No nič, nemám náladu na lúštenie záhad ani čas. Nebudem hrať vašu hru na schovávačku, prepáčte, priatelia, ale musím letieť do práce. Nech ste zašití kdekoľvek!“ povedal nahlas a poobzeral sa po okolí, či neuvidí kolegov alebo kamarátov vyzerať spoza niektorého rohu či auta. Keď nikoho neuvidel, hoci si to veľmi želal, naštartoval, zaradil spiatočku a vybral sa do práce.

Danielova zdemolovaná tvár okamžite zaujala recepčnú a každého, kto išiel okolo. Nechcelo sa mu rozprávať celý príbeh, a tak sa ospravedlnil a zamieril do svojej kancelárie. Privrel dvere, aby ho nikto nevyrušoval. Kolega Juraj tam v tej chvíli nebol. Kanceláriu mali síce neveľkú, len takú kutičku, ale aspoň mali pokoj, lebo trendom aj ich firmy bol otvorený priestor pre celé oddelenie, tzv. open space. Na jednej strane kutičky bola serverovňa, oproti nej kuchynka s nápojmi, teda všetko, čo informatici k životu potrebujú. Len čo si sadol a zalogoval sa do počítača, pribehol Juraj. Zvesti o Danielovej dokaličenej tvári sa rozniesli rýchlosťou svetla po celom poschodí.

„Ajajáj, výborne!“ zvolal odo dverí, len čo ich pootvoril.

„Cestný lišaj? Alebo zrážka?“ uškŕňal sa.

„Mhm, skôr tá druhá možnosť.“ Daniel mu podrobne vyrozprával nedeľný príbeh.

Keď skončil, Juraj otrávene mávol rukou.

„Je to na porazenie,“ pokýval hlavou. „Ja som zasa vopred poukázal istému chlapíkovi peniaze na účet s tým, že mi pošle notebook, ktorý predával cez internetový bazár. Nehovoril som ti to už?“ opýtal sa Daniela, ale na odpoveď nečakal. „Prešiel týždeň, druhý... Volám mu. Zdvihol, ospravedlňoval sa, že bol v zahraničí. Ale vraj mi už notebook posiela. Keď o týždeň stále nič neprišlo, volal som mu opäť, no už som sa nedovolal. Nahlásil som to na polícii. Už je to asi rok. Majú jeho telefónne číslo, číslo účtu a myslíš, že to doriešili? Kdeže! Doteraz som peniaze nevidel, chlapík si veselo behá po svete a okráda ďalších somárov. Ty si dopadol ešte dobre. Preglgni výprask a vykašli sa na to.“

Daniel bol zúfalý. Nik ho nepodržal, každému sa zdal jeho boj o spravodlivosť vopred prehratý. Na všetko zabudnúť mu pomohol prvý telefonát od šéfovej asistentky, nevedela sa dostať na vnútrofiremný intranet.

„Ach jaj, poďme radšej makať,“ zamrmlal Juraj, keď Daniel zložil. Obaja sa vrhli do práce a Daniel na nedeľnú udalosť načas zabudol.

Pondelok preletel ako bláznivý. Ostatne ako každý jeho pondelok. Zakaždým si s Jurajom naplánujú, čím chcú týždeň odštartovať, ale málokedy sa im to podarí dodržať. Ľudia im volajú, akoby sa v piatok dohodli, komu v pondelok padne sieť. Deň sa krátil, Juraj už vypadol, a tak sa aj Daniel pobral konečne domov. Odpípol sa na termináli a vyšiel za dvere. Navolil si prízemie a čakal na výťah.

• • •

Nadruhý deň ráno, porituáli vkúpeľni araňajkách, si Daniel magnetkou otvoril vchodové dvere. Chystal sa vyjsť spoza rohu budovy smerom kparkovisku. Zahľadený dotelefónu neskoro spozoroval, že mu statný chlap súčesom naježka spoza rohu vkročil docesty. Daniel mal čo robiť, aby doňho nenarazil celou váhou. Uskočil nabok, pričom dával pozor, aby mu mobil nevypadol zdlane. Muž oproti spomalil aobratne chytil Daniela zaruku, akoby čakal, že mu vbehne rovno donáručia. Ospravedlnil sa. Daniela zaskočila toľká galantnosť, pretože chlap vyzeral ako človek, ktorý má viac mäsa než rozumu. Nepredpokladal, že takýto typ by mohol byť aj slušný. Vzápätí sa ospravedlnil aj on.

„Prepáčte, pane, bola to moja chyba. Zamyslel som sa,“ povedal.

„Našťastie sa nič nestalo. Majte sa,“ prehodil muž apobral sa svojou cestou.

Daniela milo prekvapilo správanie neznámeho. Otočil sa akráčal ďalej shlavou sklonenou ktelefónu. Keď bol naparkovisku, nahmatal kľúče apozrel namiesto, kde mával zaparkované auto. Peugeot tam nebol.

„Dočerta, ukradli mi ho!“ stisol odbezmocnosti päste. Lenže stávalo sa, že keď nebolo voľné miesto, musel zaparkovať nadruhej strane. Otočil sa teda arozhliadol sa posusednom parkovisku. No ani tam nevidel svojho tátoša. Zamyslel sa.

‚Kto už by kradol starý rozheganý Peugeot 307 kombi. To nie sú autá, ktoré sa bežne kradnú. Určite som ho prehliadol,‘ povedal si vduchu aodzačiatku skontroloval celé parkovisko, pričom sa zameral namodré autá.

Keď peugeot nenašiel, pokúšal sa spomenúť si, kde včera zaparkoval.

‚Odstavil som ho tu, podlampou. Pamätám si to. Tak kde je?‘ uvažoval, nepodliehajúc panike, lebo už sa mu to párkrát stalo. Presvedčený, že auto nechal naurčitom mieste, napokon ho našiel úplne inde. Teraz mu však pamäť diktovala stále to isté: Auto si mal tu, podlampou.

„Fakt mi ho ukradli!“ zvolal zúfalo. „To snáď nie je možné! Čo je toto zapoondiaty týždeň? Čo ma ešte postihne potej posratej nedeli apotomto?“

Vtom si spomenul načudné odkazy. Ostali vpeugeote ateraz sú preč aj sautom.

„Dozadku!“ zahromžil. Vytiahol telefón asnažil sa rozpamätať načíslo ohlasovne. „Stodvanásť. Bude to stodvanásť. Alebo stošestnásť?“ začal vyťukávať 112-tku.

„Dobrý, pán sused!“ zdiaľky naňho volal akýsi pán. Daniel nepredpokladal, že ten výkrik patrí jemu. Otočil však hlavu zahlasom.

„Videl som to, videl! Hľadáte modrý peugeot, pravda?“ KDanielovi podišiel asi štyridsaťročný muž snakrátko ostrihanými vlasmi.

„Áno!“ ,Ako vie, že mám modrý peugeot?‘ preletelo mysľou rozrušenému Danielovi.

„Videl som to. Aj som tých darebákov odfotil, ale ako som utekal zavami, zabudol som foťák vaute. Môžem vám ich ukázať,“ ponúkol sa muž.

„Ale odkiaľ viete, aké mám auto?“ podozrievavo sa opýtal Daniel.

„Som váš sused. Zvedľajšieho baraku. Pišta, moje meno. Vídam vás tu.“

Daniel si strčil telefón dovrecka. Ten muž ho zaujal. Hádam ešte dobrí ľudia nevymreli aaspoň teraz bude mať aj on šťastie.

„Niekoho ste videli?“ natešene sa opýtal.

„Áno. Vyzerali nafeťákov, takí sopliaci. Poďte, všetko som nafotil. Dám vám tie fotky.“

Daniel sa strhol. Ako mu môže dať fotky? Asi mu ich chce len ukázať nadispleji, ale možno fotil polaroidom. Zahnal dotieravé myšlienky avykročil zamužom. Susedmal auto navedľajšom parkovisku supermarketu. Poniekoľkých krokoch prišli kbielej dodávke.

„Ach áno! Už viem, vaše auto poznám,“ vyhŕkol Daniel. Pišta sa prekvapene otočil. Daniela trochu zmiatol jeho výraz; vočiach neznámeho akoby sa mihla zlosť... alebostrach?

„Často tu vídam túto dodávku. Ale kde máte nápis Prekladáme zkaždého jazyka, či ako to bolo?“

Únosca voľnou rukou udrel Daniela dva razy zasebou dotváre. Chrupavka vnose zaprašťala azačala sa rinúť krv. Daniel vykríkol zcelého hrdla, ale vzápätí mu ktosi upchal ústa špinavou zapáchajúcou handrou.

„Čo si mal robiť? Ha?“ zrúkol muž zparkoviska avyťal mu zaucho.

Daniel sa pokúsil supchanými ústami dačo povedať, ale nebolo mu rozumieť.

„Pýtam sa, čo si mal robiť?“ Ďalší úder päsťou.

„Neviem!“ vydralo sa cezhandru.

„To je on?“ spýtal sa Tibo.