Start

Text © 2016 by Václav Neuer

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

V knihe je použitá báseň Krkavčí súd zo zbierky

Národné poviedky autora Karla Kálala,

zdroj: www.zlatyfond.sme.sk.

ISBN 978-80-551-5239-4

Tento príbeh je vymyslený a všetky osoby v ňom tiež.

Z čisto praktických dôvodov by ste aj niektoré reštaurácie, podniky, adresy alebo dokonca celé ulice, ktoré spomínam v niektorých pasážach svojej knihy, hľadali v Bratislave márne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je tiež čisto náhodná. Iba bežné policajné postupy ostali zachované tak, aby zodpovedali realite. Napriek tomu uznávam, že sa to celé niekomu môže zdať povedomé.

KRKAVČÍ SÚD

Po stromoch pri hradskej poletoval veľký kŕdeľ krkavcov. Av – av – av – av – av! škrečali, až v ušiach zaliehalo. Jeden za druhým sem tam poletoval chytro a strmo. Tak tu bolo ako mezi ľudmi pri požiari.

Po dlhej chvíli slietly krkavci na priestrannú lúku a zase tu na tisíce av – av – av – av – av! vyškrekovali. Ale kto rozumie vtačej reči? Oni iste si tu niečo rozprávali, hádali sa.

Naraz utíchli úplne, urobili uprostred veľké koleso a v kolese bol jediný krkavec.

Či si budú na niečo hrať? hovorili chlapci, čo sa tu dívali. Čudná to bola hra. Naraz sa všetci krkavci vyniesli a strmo ako strely sleteli sa na krkavca, čo bol uprostred kolesa. Hneď sa zase rozleteli po vidieku.

Na lúke našli potom ľudia, kde to koleso bolo, mrtvého krkavca so stužkou na hrdle. Mládež aj stárež ustrnula. Čo to bolo? Prečo ho usmrtili?

Počujme to od začiatku.

V dedine chytili raz chlapci mladého krkavca. Pristrihli mu krídla, dali stužtičku na hrdlo a zkrotili ho v domácnosti, tak že potom s holubami a sliepkami po dvore chodil a zrno sbieral, celkom tak žil, ako domáci hyd. Ba ani škreku krkavčieho nebolo od neho počuť.

Raz s holubami zaletel za dedinu poblíž hajna krkavčieho. Krkavci ho zajali a viac nepustili. Potom pozorovali ľudia, že sa z celého vidieku sletovali krkavci k ich dedine.

To prileteli na súd.

A hrozný vyniesli rozsudok – trest smrti! Prečo?

On sa odrodil.

KAREL KÁLAL (1860 –1930)

1

Blížil sa večer a bývalý montážny robotník Ján Sitár stále nevedel, kde sa uloží na noc. V tomto ročnom období sa už okolo piatej neúprosne zaťahuje. Pozrel sa na oblohu. Do tmy ozaj nechýbalo veľa. Studený vietor so sebou prinášal drobné kvapky studeného dažďa. Tenká dokrkvaná vetrovka ho cez noc veľmi neohreje. Vedel, že ak jeho plán o chvíľu nevyjde, bude horšie. Už mal po krk jesenných a zimných nocí prebdených pod šírym nebom. Toto bude už jeho tretia zima vonku. Ako by to tak bolo od samého počiatku. Bože, ako je to dávno, čo bol človekom! Ako je to dávno, čo naposledy spal v čistej nažehlenej posteli.

Bol starý, bez roboty, bez príjmu, bez domova. Nemohol sa už ani sám na seba pozrieť. Smrdel ako tchor. Ani si nepamätal, kedy sa naposledy umýval alebo holil. Po tele mal okrem špiny množstvo vyrážok a vredov. Najhoršie na tom boli jeho nohy. Nehojené rany stále viac hnisali. Nemal doklady a, pochopiteľne, ani poistku. K lekárovi do nemocnice sa posledné roky chodieval cez zimu akurát tak zohriať. Teda aspoň dovtedy, pokým ho z čakárne nevyhodila ochranka. Uvedomil si, ako strašne dopadol. Teraz sa už chcel možno len dostatočne opiť. Strašná túžba po akomkoľvek alkohole ho doviedla k rozhodnutiu. Práve dnes vo svojej mysli prekročil tenkú hranicu, na ktorej sa už niekoľko mesiacov pohyboval. Dnes pôjde kradnúť. Prvýkrát v živote, ale je rozhodnutý a odhodlaný. Čert zober všetko ostatné. Výčitky sú to posledné, čo potreboval. Vedel, kam pôjde. To miesto mal vyhliadnuté už dávnejšie. No až teraz nabral guráž.

Rekreačná a záhradkárska oblasť sa nachádzala relatívne neďaleko od bratislavských hypermarketov a nákupných stredísk, kde sa väčšinu dňa poflakoval a žobral o drobné z nákupných košíkov. Napriek tomu to však bolo miesto, ktoré pôsobilo značne odľahlo. Z vyvýšeného podlažia parkovacieho domu tým smerom často pozeral. Na pravej strane bolo letisko a trojprúdová diaľnica. Naľavo bolo vidieť nákladnú železničnú stanicu s farebnými škatuľami logistických centier a ďalej za ňou hrebeň Malých Karpát s vinohradmi na úbočiach. Vedel, že niekde tým smerom hneď za koľajami nájde opustené záhrady, len nedávno vykúpené na výstavbu nového diaľničného nadjazdu.

Onedlho bude práve tam. Opatrne sa rozhliadal. Mal pred sebou posledný kus asfaltovej cesty a potom, po pár metroch, sa už končí pouličné osvetlenie. Prejde železničný násyp a potom sa začnú objavovať prvé chatky. Toto bolo pravdepodobne posledné miesto, kde ho ešte mohli zbadať policajti. Vedel, že by im bol podozrivý už na prvý pohľad, a nechcel si ani predstaviť, čo by sa dialo, keby uňho našli páčidlo, ktoré si na dnešok pripravil a starostlivo ukryl v nohaviciach. Aj keby ho hneď nezavreli, bez poriadnej bitky by isto neobišiel.

Policajtov sa bál. Posledné mesiace ho viackrát kontrolovali, pričom sa mu ušlo aj zopár ráz pendrekom po chrbte. Veľakrát ho v noci vyrušili a vyhodili zo stanice, podchodu alebo odstaveného železničného vagóna. A potom tie ich psy. Štekajú a nadrapujú sa ako besné. Vycerené zuby, zaslintané rozďavené papule akoby ho každú chvíľu chceli roztrhať. Fízlov nenávidel a ich psov ešte viac. Preto, ako sa k nemu správali, akým tónom sa s ním rozprávali a ako ním absolútne pohŕdali.

Prebehol násyp. Prekvapilo ho, ako rýchlo sa zadýchal. Kedy vlastne naposledy bežal? Rozhliadal sa naokolo. Ťahalo na šiestu a tu nebolo ani živej duše. Dobre vedel, ktoré pozemky sú už opustené. Zanedbané, burinou zarastené záhrady so zvalenými plotmi a roztrieskanými drevenými búdami už na prvý pohľad nedávali nádej na nejakú slušnú korisť. Musel ísť ďalej, takmer až na protiľahlý koniec bývalej záhradkárskej kolónie. Dúfal, že v takomto čase tu už nikoho nestretne, no keď za chrbtom započul zavŕzgať bránku, došlo mu, že sa mýlil. Bleskovo sa prikrčil a zaliezol do tieňa. Kto, dočerta, takto neskoro večer ešte straší v záhrade? pomyslel si.

Starká prešla kúsok popri ňom, sama pre seba si potichu hundrajúc. Nevšimla si ho. Šťastie mu zatiaľ prialo. Prikrčený pri plote počkal niekoľko minút, dokiaľ mu babka definitívne nezmizla z dohľadu. Až potom vyrazil. Úzkym chodníkom sa pobral smerom k vinohradom. Vedel, že napravo od miesta, kde teraz stál, krížom cez železnicu sú chatky v oveľa lepšom stave. Doposiaľ míňal len poničené búdy. Zastal a znova počúval. Z diaľky sem doliehal tlmený hluk mesta. Vonku sa už celkom zotmelo. Zavrel oči a sníval o chate, v ktorej nájde pivničku plnú konzerv a kompótov a pri troche šťastia aj nejakého alkoholu. Zrazu ním zamával nečakane silný nápor studeného vetra. Ak to čo len trochu pôjde, tak si na noc zakúri, napadla mu takmer hriešna myšlienka.

Opantaný sladkou predstavou vykročil ďalej. Asi o pol hodiny našiel, podľa neho, správne miesto. Oplotenie chaty bolo na viacerých miestach porušené a pozemok zarastený, ale všetky okenice boli pozatvárané. Vchodové dvere vyzerali neporušené, zaistené kovovou závorou s visiacim zámkom.

Opatrne vošiel na pozemok. Potichučky sa priblížil k zadnej okenici. Celkom sa prilepil na stenu s hrubou omietkou a takmer bez dychu počúval. Všade bol pokoj. Jemné mrholenie dorážalo na eternitovú strechu a vietor sa v nárazoch pohrával s konármi okolitých stromov.

Pripravil si páčidlo. Ruky sa mu chveli a doľahol naňho strach. Napokon sa odhodlal. Pajser vkĺzol pod okenicu prekvapivo ľahko. Zaprel sa obidvomi rukami a počúval, ako sa s hlasným prasknutím rozletela. Mal pocit, akoby vystrelilo z dela. Toto muselo byť počuť na kilometer.

Chcelo sa mu zutekať, ale napokon úzkostné nutkanie prekonal. Napriek chladu mu na čele vyskočili kropaje potu. Prikrčený načúval, či nezachytí nejaký zvuk zvnútra, ale nič také sa nestalo. Ticho ho celkom upokojilo. Tak to predsa len vyjde, pomyslel si. Dovnútra chaty vliezol bez problémov. Cez otvorenú okenicu prenikalo trocha svetla. Pootváral aj ostatné. Na stole v obytnej miestnosti zbadal sviečku a zapálil ju. Rozhliadol sa okolo seba. Jeho zvedavosť a prvotné radostné opojenie z úspechu rýchlo vystriedalo sklamanie.

V miestnosti bol neporiadok a smrad. Už na prvý pohľad bolo zrejmé, že ho niekto predbehol. Hromady papierov, plastové obaly, prázdne konzervy a porozbíjané fľaše. Nejaké špinavé handry a staré noviny, všetko tu tuchlo a smrdelo. Jeho nos mu pripomenul, že kedysi dávno cítil niečo podobné. V mysli sa vrátil desiatky rokov späť. Bol v Indii. Pracoval ako montážny technik koncernového podniku Škoda a pomáhal montovať turbíny do miestnej elektrárne. Znova videl sám seba stáť na brehu širokej rieky, ktorej meno už dávno zabudol. Pozeral na jej pomalý, ledva tečúci kalný tok a vnímal strašlivý zápach. Okrem nepreberného množstva najrôznejších odpadkov videl na hladine plávať aj desiatky uhynutých domácich zvierat. Kravy, ovce, kozy, všetky s bachormi nafúknutými ako balóny. Dvihol sa mu vtedy žalúdok. Už sa tam nikdy nevrátil. Po zvyšok času, čo v tej krajine bol, sa tomu miestu úzkostlivo vyhýbal, no aj tak na to, čo vtedy videl a cítil, dodnes nezabudol.

Ten istý smrad ho teraz vrátil do reality. Striaslo ho. Tu sa isto nebude dať prespať. Pootváral skrine pri doske, ktorá nahrádzala kuchynskú linku a delila ju od ostatného priestoru. Instantná polievka s rezancami, ktorú v nej našiel, bola zatiaľ jeho jedinou úbohou korisťou. Prvý pokus o krádež zďaleka nenapĺňal jeho predstavy a silný puch, ktorý sa šíril po celej chate, ho začínal vážne znepokojovať. Bezprostredne po tom, čo sa sem vlámal, ho v rozrušení až tak nevnímal. Čím dlhšie tu však bol, tým viac si uvedomoval, že chata je cítiť hnilobou. Skapaná mačka alebo pes. V každom prípade, niečo tu hnije.

Znechutene sa obzeral okolo, svietiac si sviečkou pod nohy. Nádej, že narazí na čosi cenné, alebo dokonca na nejaký alkohol, bola mizivá. V regáloch pri vstupných dverách zbadal pootvárané fľaše. Riedidlo, zistil, keď k nim pričuchol. Asi feťáci.

Posledné, čo zbadal, boli masívne plechové dvere v podlahe vedúce pravdepodobne do pivnice. Rozhodol sa, že ešte raz skúsi šťastie. Chytil kľučku a nadvihol. Závan strašlivého puchu, ktorý mu udrel do tváre, ho zvalil na zem a v sekunde mu obrátil prázdny žalúdok naruby. Žalúdočné šťavy, jediné, čo v ňom bolo, mu vystrekli až cez nos. Lapal po dychu. Zaslzenými očami pozrel iba tam, kam dosvietil plamienok sviečky. Stačilo to, aby si uvedomil, že nič desivejšie vo svojom živote nevidel.

2

Telefón vytrhol hlavného inšpektora Petra Ledeckého z hlbokého spánku až po niekoľkých zvoneniach. V prvej chvíli nevedel, či už je deň, alebo stále noc. Pouličná lampa mu cez okno osvecovala nočný stolík. So zavretými očami nahmatal hodinky. Pol tretej ráno. V duchu zahrešil. Hlavou mu prebleslo, že zaľahol len pred chvíľou. Koľko spal, dve hodiny? Možno tri? Nerozmýšľal, kto volá. Vedel to. Ohlásil sa zachrípnutým hlasom.

Službukonajúci dôstojník krajského operačného strediska mu úradným tónom oznámil, že v katastri záhradkárskej oblasti Žabí majer v mestskej časti Rača našiel v noci oznamovateľ, bezdomovec Ján Sitár, v jednej z opustených chatiek dve mŕtvoly v pokročilom štádiu rozkladu. Svoj nález oznámil osobne stálej službe obvodného oddelenia Rača a tamojšia hliadka vec preverila s tým, že sa jeho tvrdenie zakladá na pravde.

Pravdepodobne pôjde o vraždu dvoch doposiaľ nestotožnených mužov.

„Čo, doriti, znamená pravdepodobne?“ rozčúlil sa Ledecký. Po prebudení býval zakaždým podráždený.

„No, vražda to bude na betón,“ bránil sa operačný. „Ale vyzerá to tam vraj dosť zle. Nezávidím ti, Peter. Podľa všetkého to budú muži, no zatiaľ sa nikomu, kto tam je, nechcelo ísť tak blízko, aby to mohol definitívne potvrdiť. Tak to jednoducho počká na vás.“

Na chvíľku sa odmlčal. Keďže z druhej strany aparátu neprichádzala žiadna reakcia, pokračoval: „Miesto činu zabezpečila hliadka. Už si to preberajú okresáci z trojky. Dávam ti dokopy výjazd. Vzhľadom na naše dlhodobo dobré vzťahy som ťa nechal spať tak o pol hodiny dlhšie ako ostatných. Viac už pre teba urobiť nemôžem. Aký som?“

„Si obyčajný magor,“ zívol Ledecký. Postupne sa preberal. Už reagoval rýchlejšie. „Budem potrebovať aj operatívnu hliadku. Máš vonku nejakú?“

„Hej, mám tu dvoch detektívov z majetkovej. Dám ti ich k dispozícii. Nemyslím, že dnes nás čaká ešte niečo horšie. Ja ich už potrebovať nebudem.“

Ledecký mal pocit, akoby na druhom konci aparátu počul šušťanie papiera. Teraz práve listuje v knihe služieb.

„Keď budeš vonku, volaj Fénix desať,“ pokračoval operačný.

„Okej. A prosím, zobuď Machráka,“ požiadal Ledecký. Všetko to preňho bol naučený a rokmi zabehaný postup. Nikto by už nezrátal, koľkokrát ho takto uprostred noci zobudili. „Nech ma čaká doma pred vchodom. Vyzdvihnem ho po ceste.“ Potom rozmýšľal ďalej: „Tiež by bolo fajn, keby si poslal auto po súdneho. Tento týždeň robí tuším Kovačovský. Povedz, že ho prosím ja. Potom príde, aj keď mu to nikto nezaplatí. Nechcem riskovať, že mi tam bude mudrovať nejaký zubár či gynekológ, čo vyfasoval pohotovosť.“

„Okej, budeš to všetko mať.“

Ledecký už nič nepovedal, len hmkol do slúchadla. Ruku automaticky natiahol na druhú polovicu manželskej postele a až vtedy si znovu uvedomil, že tá už je tretí mesiac prázdna. Stále sa s tým nevedel vyrovnať. Jeho žena Magda ho definitívne opustila. Áno, definitívne. Nielen na čas, ako toľkokrát predtým, tentoraz navždy. Prestala ho milovať a už stratila chuť mu odpúšťať. A nielen to. Do jej života vstúpil iný muž. Objavil sa v správny čas. Utešiteľ na pravom mieste. Ohľaduplný nefajčiar, čo nepije, nehreší, nekričí a navyše je aj po nociach doma. Seriózny človek v obrom postavení, a čo je najhoršie, aj mladší, štíhlejší a bezpochyby atraktívnejší.

Zapudil myšlienky na Magdu a potlačil tak aj nastupujúcu erekciu vyvolanú náhlou predstavou. Keby tak mohol vrátiť čas a zmeniť priebeh posledných udalostí. Veď v poslednom čase sa už skoro nemilovali. Uvedomil si, čo by za to teraz dal.

Vyliezť z teplej postele mu dalo zabrať. Z roka na rok bolo preňho horšie vstávať z tepla do tmy a zimy. Vonku bolo sychravé počasie. Drobno mrholilo. Končilo sa babie leto a prichádzala studená jeseň. Bol pondelok, dvadsiaty október. Za mestom, v kopcoch Malých Karpát vrcholila danielia ruja.

Tak o pol druha hodinky začnú rochať, pomyslel si. Bolo by fajn prejsť sa po hore. Predstavil si, čo ho namiesto toho čaká. Sprchu vynechal, len si narýchlo vyčistil zuby. Až vtedy mu došlo, že pred spaním si dal dva poháre škótskej. V duchu už zasa hrešil. Nič nejedol. Ťažko povedať, či je už čistý. Prehrabal šatník a vytiahol posledné kusy spodnej bielizne a ponožiek. Keď sa vráti, čaká ho buď veľké pranie, alebo nákup novej bielizne.

Aj keď mal pochybnosti, rozhodol sa, že to za volantom riskne. Nebude to prvýkrát, a keby to niekomu veľmi prekážalo, tak nech si na takúto robotu v noci volá niekoho iného a jemu pobozká riť. V ponožkách sa došuchtal ku kozubu. Ten ešte hrial od včerajšieho večera. Keby teraz prihodil pár polienok, isto by vzbĺkli. Z prúteného košíka v šatníku si vyložil odznak, cigarety a švajčiarsky nožík. Všetko napchal do vrecka. Čierne plastové puzdro so zbraňou zasunul za opasok. Rozmýšľal, čo ho čaká. Pohľad uprel na terasu. Fúkal vietor a súdiac podľa oblohy, mrholenie sa mohlo o chvíľu zmeniť na poriadny lejak. Pribalil si vysoké gumené poľovnícke čižmy a výkonnú baterku, ktorú bežne používal pri dohľadávaní postrelenej zveri. Chvíľu rozmýšľal, či na niečo nezabudol.

Bol presvedčený, že je pripravený. Je pripravený na poľovačku. Nie však na tú, ktorá je roky jeho koníčkom, ale na tú, za ktorú ho platia. Poľovačku na zver v ľudskej koži. Konečne sa cítil fit a v pohode. Únava ho prešla a negatívne myšlienky vypustil z hlavy. Teraz sa už sústredil len na jedno. Popamäti vyťukal známe číslo. Súčasne si v hlave premietal mapu tretieho služobného okresu.

„Krajské operačné stredisko policajného zboru, prosím,“ ozval sa operačný naučenou, minimálne stokrát denne opakovanou vetou.

„Karol, to som ešte ja. Prosím ťa pekne, v ktorej zakopanej prdeli to vlastne našli tie mŕtvoly?“

O chvíľu bol v meste. Pozrel na hodinky. Okrem niekoľkých taxíkov nestretol takmer žiadne iné vozidlo. Machrák s vyhrnutým golierom kabáta ho už čakal pred vchodom. Keď ho zbadal prichádzať, odhodil nedofajčenú cigaretu. Spolu s ním do služobnej oktávie zavial studený vlhký vzduch a zvyšok tabakového dymu. Inšpektor František Machrák bol takmer presne o desať rokov mladší než Ledecký a zhodou okolností to bolo už asi desať rokov, čo spolu robili.

„Dlho sme sa nevideli,“ zašomral so zjavnou iróniou v hlase namiesto pozdravu.

Ledecký nereagoval. Začalo silno pršať. Zamyslene sledoval stierače na prednom skle a v duchu skonštatoval, že ich bude musieť dať na zimu vymeniť. Auto má ísť budúci mesiac na servisnú prehliadku. Nesmie zabudnúť napísať požiadavku na výmenu. Nepochyboval, že mechanikom ministerských autodielní by taká vec sama od seba nikdy nezišla na um. V polícii na všetko treba písomnú požiadavku.

„Pozeral som sa do mapy,“ šomral ďalej Machrák. „Stačilo niekoľko metrov vzdušnou čiarou a bolo by to za koľajami. Mohli si to vyžrať vidiečania.“

Ledecký sa zaradil do ľavého pruhu, ktorý sa o kus ďalej napájal na vonkajší mestský okruh.

„A keby ležali priamo na koľajach, mohli by to podľa teba robiť železničiari, nie?“ odsekol starší kolega. Vždy mu nejaký čas trvalo, než začal po prebudení normálne komunikovať.

„Len hovorím, že máme smolu. Som mestský človek a mestský detektív. Nie som stavaný na pátranie po lesoch a podobných ritiach.“

Ledecký mu dal v duchu za pravdu. Navyše jeho kolega bol povestný perfektným oblečením najlepších značiek.

„Čo sa týka môjho vzťahu k lesom a prírode, bohato si vystačím s tým, keď mi odtiaľ sem-tam donesieš z nejakého zvieratka klobásku,“ pokračoval v úvahách Machrák.

Ledecký sa pousmial. „Sú to len záhrady. V najhoršom tomu možno hovoriť lesopark,“ snažil sa utešiť parťáka. Neodpustil si však pohľad na jeho nablýskané poltopánky a hlavou mu prebehla myšlienka, ako asi budú vyzerať o niekoľko hodín.

Na príjazdovej ceste k záhradkárskej kolónii stálo označené policajné auto. Jeho červeno-modré majáky prerážali tmu. Policajt, ktorý vystúpil, mal na čiapke natiahnutý šuštiakový poťah proti dažďu. Ledecký ostal sedieť za volantom, len stiahol okienko a ukázal odznak kriminálnej služby. Policajt bol mladý, mal sotva dvadsať. Pozrel na svojich starších kolegov s neskrývaným obdivom a uvoľnil zeleno-bielu pásku s nápisom polícia, ktorá bránila vstupu, a nahol sa do okna. Zo šiltu mu kvapkala voda. „Tadiaľto rovno asi tak tridsať metrov, potom ostro doľava. Je to len úzky chodníček, ale prejsť sa tade dá v pohode. Potom stále rovno a ste tam. Je tam už kopec našich.“

Ledecký sa poďakoval a zvoľna sa pohol. Zastať museli ešte pekný kúsok cesty pred samotnou chatou. Už tak úzky príjazdový chodník zablokovali odstavené autá. Niektoré natočené rôznymi smermi reflektormi osvecovali okolie. Ledecký sa hrabal v kufri auta, pritom po chvíľkach dvíhal hlavu a pozeral okolo. Znepokojilo ho, že medzi zeleno-bielymi označenými vozidlami policajnej pohotovostnej motorizovanej jednotky a autami policajtov tretieho služobného okrsku videl aj dodávky televíznych štábov RT a Star.

„To, že počúvajú naše frekvencie na vysielačkách, viem už dávno. Už ma to ani nerozčuľuje. Ale ako sa sem dostali skôr, než sa zahradila cesta, to nechápem,“ obrátil sa Ledecký na kolegu.

„Musia mať dobré informácie, a to pravdepodobne priamo od fízlov, starec. Ako ináč mi vysvetlíš, že ich výjazdy sú pomaly všade skôr ako tie naše?“

Ledecký zavrtel hlavou. Podobná myšlienka už viackrát napadla aj jemu.

„Koľko tak môžu platiť?“ rozvíjal tému ďalej Machrák.

„Na to sa teraz, môj zlatý, môžeme pokojne vykašľať. Horšie je, že ak sa sem raz natlačili, už sa ich nezbavíme.“ Machrák urobil niekoľko krokov, pričom sa snažil našľapovať tak, aby sa vyhol najväčším mlákam na rozbahnenej ceste. Po chvíľke si uvedomil márnosť svojej snahy. Nebude dlho trvať a chodník sa zmení na potok. S uznaním pozrel na Ledeckého, ktorý vystúpil spoza auta v plášti do dažďa a vysokých impregnovaných čižmách.

„Si ten najmúdrejší a najprezieravejší fízel, akého poznám,“ uškrnul sa.

„Tak sa pozorne pozeraj a dobre sa uč. Večne tu nebudem,“ pomohol si otrepanou frázou Ledecký. Zrovnali sa na chodníku a spolu vykročili. „Ozaj, operačný mi hovoril, že to nebude pekný pohľad.“

3

K chatke priliehal neveľký pozemok. Pôvodné drôtené oplotenie bolo na viacerých miestach porušené. Zo strany, z ktorej sa približovali, bola medzera, kde plot dokonca celkom chýbal. Pozemok bol zanedbaný. Nekosená tráva prerastená burinou miestami dosahovala až do výšky pása. Niekde bola zasa pováľaná a začínala od zeme chytať hnilobu. V kuželi jedného z reflektorov Ledecký kútikom oka zaregistroval starý hrdzavý fúrik prevrátený pred roztriešteným hrantom, ktorý asi pôvodne slúžil na hromadenie kompostu.

Chatka pôsobila rovnakým zanedbaným dojmom ako pozemok. Mala asi predpisové štyrikrát štyri metre. V dobe, keď ju stavali, si málokto dovolil porušiť nariadenia stavebných úradov. Zvonka boli múry nahodené hrubou sivou omietkou. Otvorené okenice pod náporom vetra plieskali o steny.

Bolo tu pomerne živo. Ľudia, čo sa tu nachádzali, sa celkom prirodzene rozdelili do dvoch skupín. Tú menšiu tvorili zamestnanci médií. Redaktori oboch spravodajských televízií a jedného denníka sa teraz v jednom hlúčiku tisli k boku odstavenej dodávky. Technici ukrývali svoje kamery pred dažďom v batožinových priestoroch vozidiel, zatiaľ čo reportérky striehli pod dáždnikmi na príležitosť vyspovedať kohokoľvek, kto prejaví ochotu odpovedať.

Početnejšiu skupinu tvorili policajti. Po tom, čo celé okolie omotali zeleno-bielou igelitovou páskou, sa postupne zhromaždili pod niečím, čo pôvodne slúžilo ako parkovací prístrešok majiteľovi vedľajšej, teraz už takisto opustenej parcely. Zadná strana prístreška mala síce prevalenú strechu, no aj tak stále ostávalo dostatok miesta, aby sa tam pohodlne vošli. Jeden z nich dokonca zavesil na stropný trám halogénovú baterku.

Teraz tu všetci postávali. Niekto fajčil, iný zíval. Akoby sa začínali nudiť. Netrpezlivo čakali na toho, kto prevezme zodpovednosť a spustí rutinný kolotoč policajného vyšetrovania. Ten niekto bude Ledecký ako určený šéf krajského výjazdu. Teda pokiaľ sa na miesto nerozhodne prísť samotný prokurátor. To však nebolo pravdepodobné a Ledecký ani nikto iný s jeho účasťou na mieste činu nerátal. Neskôr pre neho spracuje písomnú správu.

Keď sa obaja detektívi chceli dostať až k samotnej chate, museli prejsť okolo novinárov. Na uzučkom chodníku boli tak natesno, že Ledecký cítil, ako mu za golier padla kvapka studenej dažďovej vody z dáždnika niektorého z nich. Striaslo ho. Pohľadom letmo preletel celú skupinku. Vedel, koho hľadá, a rozčúlilo ho, keď ho našiel. Celkom vzadu sa krčil malý postarší chlapík so silnými dioptrickými okuliarmi a s úzkou potkaňou tvárou. Jozef Daubner, redaktor najčítanejšieho denníka Nový život. Ledecký vďaka skúsenostiam z minulosti dobre vedel, že tento akože investigatívny novinár si ani dnes nenechá uniknúť žiadnu šancu urobiť z policajtov najväčších tupcov pod slnkom.

S ľuďmi z policajnej partie sa videl podstatne radšej. Na treťom okrese začínal, a tak zakaždým, keď ho sem priviedla vražda, akoby sa vracal domov. Väčšinu z prítomných poznal a niektorých mohol bez rozpakov nazvať priateľmi. Spájali ich roky služby v hlavnom meste. Potešil sa, keď zbadal Mihálika, nesmierne pedantného kriminalistického technika. Hneď ako prípad definitívne prevezmem, určite si ho vyžiadam na posilnenie svojej skupiny, pomysel si Ledecký. Postupne sa so všetkými pozdravil. Niekedy sa nevedel ubrániť pocitu, že každé vyšetrovanie sa začína priateľským stretnutím starých známych. Riaditeľa tretieho okrsku, plukovníka Rybanského, si úmyselne nechal až na koniec. Ledecký nebol nijaký drobček, ale i tak sa jeho ruka takmer stratila v riaditeľovej obrovskej dlani. Nasledoval skutočne mocný stisk, po ktorom inšpektor musel zacvičiť prstami, aby si ich znova prekrvil.

„Vyzerá to na peknú fušku,“ začal Rybanský. „Si pripravený? Nebude to práve prechádzka voňavým sadom.“

Ledecký kývol. Odvtedy, čo slúžil na trojke, ubehlo veľa času. Za tú dobu riešil na vraždách desiatky prípadov. Nemalo ho teda čo prekvapiť. Násilnú smrť videl už vo všetkých jej podobách.

„Tuším si schudol,“ premeral si ho Rybanský pohľadom.

„Mám dobrú diétu. Málo spím a po nociach veľa fajčím a slopem. Cez deň mi je potom tak nahovno, že mi nechutí jesť. Na chudnutie je to ideál, ale pravdupovediac, neodporúčam to nikomu skúšať.“

„Problémy?“ opýtal sa Rybanský.

„Možno inokedy,“ vyhol sa Ledecký odpovedi. Nemal chuť rozprávať o svojich osobných neúspechoch, bývalému riaditeľovi už vôbec nie.

Starého, ako mu zvykli hovoriť, mal rád a veľmi si ho vážil. Nielen ako nadriadeného, pod ktorým začínal svoju policajnú kariéru, ale predovšetkým ako človeka. Ako riaditeľ a súčasne starší a skúsenejší kolega ho v robote veľa naučil. Vedel byť prísny a nič nikomu neodpustil, ale súčasne sa tých policajtov, o ktorých bol presvedčený, že svojej robote dávajú všetko, vždy zastal. Ledecký bol zamlada v problémoch viac, ako bolo zdravé, a nikto nevie, ako by dopadol, nebyť Rybanského s jeho včas roztiahnutými ochrannými krídlami. S najväčšou pravdepodobnosťou by dnes namiesto objasňovania vrážd riadil dopravu na križovatke niekde na Fazuľovej ulici.

„Bol si tam?“ kývol smerom k chate.

„Nie,“ zavrtel Rybanský hlavou a vyfúkol dym z cigarety.

„Ale bohato mi stačí, čo hovoria naši a čo si viem predstaviť,“ poškrabal sa v ryšavých fúzoch pod nosom. „Navyše cítim ich až sem a to je aj pri najskromnejšom odhade dobrých dvadsať metrov.“ Potom stručne zhrnul: „Dve mŕtvoly, už dosť kyslé, podľa všetkého zrejme úplne vyzlečené a poviazané kovovým drôtom. Veľa rán, ale to ozaj len predbežne. Okrem hliadky Cejlón päť a nášho technika som tam nikoho nepustil. Stano tam otvoril okno, aby sa aspoň trocha vyvetralo.“

Silno potiahol z cigarety. Zdalo sa, že nechce horieť. „Samozrejme, že ti to predtým odfotil. Čo sa týka tých dvoch poriadkarov, tí sa motali len tak pred dverami a skôr len svietili. V podstate len preverili oznámenie. Kázal som, aby im obom, ešte než príde váš výjazd, zobral kontrolné odtlačky a trasológiu na porovnanie s prípadnými zaistenými stopami. Potom ti to dám, myslím, že už to má hotové.“