Start

Copyright © 2017 by Zuzana Široká

Jacket design © 2017 by Soňa Šedivá

Jacket photo © Paul Gooney/Arcangel Images

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5206-6

SIMONA

november 2014

Z pruhovaného, ružovo-bieleho paplóna sa šírila známa intenzívna vôňa. Simona by ju spoznala kedykoľvek: aróma fialkového škrobu, bergamotovej voňavky, sušených jabĺk a škoricovej bábovky premiešaná s esenciou orechového nábytku a vlasov predčasne zostarnutej ženy, ošetrených studenou vlnou. Simona sa vnorila hlbšie do mäkkého páperového vankúša, paplón si vytiahla až po uši a zhlboka sa nadýchla. Vôňa nie práve opojná, ale ani nepríjemná, ju hladila po lícach a šteklila na končekoch mihalníc. Dôverne známa vôňa jej matky. Jediné, čo jej po nej spolu s páperovými paplónmi ostalo. Nezmazateľná stopa v pamäti.

Jej mama zomrela. Len tak, bez prípravy, bez diagnózy, bez listu na rozlúčku.

Vyšla si s milovaným jazvečíkom do parku pred domom, sadla si na lavičku a už sa z nej nepostavila. Kým si susedia všimli, že tam sedí akosi pridlho a že jej na pleciach narástli päťcentimetrové snehové vankúše, bolo už neskoro. Mäkké vločky napadali aj do stôp, čo zanechal jazvečík na úteku, a tak nik netušil, kam sa psík stratil. Simonu to ani veľmi nezaujímalo. Psa nemala veľmi v láske. Mamu áno. Ako jej to mohla urobiť?

A čo sa vlastne robí, keď vám zomrie matka? Zavesíte oznam na sociálnu sieť a na domovnícku nástenku vo vchode?

Pretiahla si paplón cez hlavu, dovolila matkinej vôni, nech ju celkom pohltí, vtiahne do seba ako čierna diera, vygumuje všetky spoločné zážitky a spomienky.

Posledné dni boli strašné. Musela zorganizovať kopu vecí, celý pohreb a všetko s tým spojené. Netušila, že miesto na niektorom z bratislavských cintorínov si treba rezervovať vopred. Ako stôl v reštaurácii: na tichom mieste s pekným výhľadom, a ak sa dá, čo najďalej od vchodu i od toaliet. Nakoniec sa rozhodla pre kremáciu; urnu s popolom si bude môcť vyzdvihnúť a previezť do dediny, odkiaľ matka pochádza a kde má – kto by tomu uveril? – rezervované miesto na cintoríne.

Možno keby dala matku pochovať doma, prišlo by sa s ňou rozlúčiť viac ľudí, možno aj celá dedina spolu so starostom, poštárkou a farárovými vnúčatami. Dnes boli v krematóriu obsadené len tri stoličky. Okrem Simony tam v snehovej pľušti dorazila iba jej kamarátka a kolegyňa Megy a susedka z paneláka. Simona zabudla, ako sa volá, vedela o nej len to, že má tiež nejakého krátkonohého zostarnutého psa. Vraj keď sa Deliciusko vráti, rada si ho vezme k sebe, ak ho teda slečna nebude chcieť. S radosťou, pomyslela si Simona a konečne sa vynorila zo spomienok aj spod paplóna. Zhlboka sa nadýchla zatuchnutého vzduchu, schmatla nadýchaný páperový vankúš plný známej vône a z celej sily ho hodila o stenu.

Čo sa robí, keď vám zomrie matka? Ako sa bez matky žije?

Ako má teraz žiť ona?

Úplne samostatne, úplne sama, úplne osamelo?

Siahla do kabelky položenej na nočnom stolíku a vytiahla svoj moderný mobilný telefón. Žiadne nové správy. Žiadne nové udalosti na sociálnej sieti. Našla funkciu pre nahrávanie krátkych filmov, prstami si trochu upravila vlasy a otočila kameru k svojej tvári.

Kamera, klapka, ideš:

„Je jedenásteho novembra. Martin na bielom koni prišiel už pred týždňom. Ešte stále sneží a celé mesto sa topí v čľapkanici. Emhádečky meškajú, každú chvíľu niekto nabúra alebo si zlomí nohu. Ja som mala zatiaľ šťastie – som celá a ani Pascalovmu autu som nijako neublížila.

Mama zomrela. Neviem prečo, nemala vek na umieranie, vraj to bola porážka. Ľudia po dvadsiatke by už nemali mať deti. Potom zomierajú príliš mladí. Opúšťajú svoje mláďatá skôr, než sú pripravené žiť samostatne. Ja mám iba tridsať a zrazu som na všetko sama. Prečo ma mama neporodila aspoň o päť rokov skôr? A čo ja? Aj keby som mala mať dieťa hneď zajtra, zomriem mu priskoro.

Dnes bol pohreb. Prišla aj Megy, je to od nej strašne zlaté. Pascal neprišiel, je vo Švajčiarsku a nemohol sa uvoľniť. Ale nechal mi tu auto a poslal veniec. Biele ľalie…“

Simona sa nadýchla, rada by do videodenníka pridala ešte jednu-dve vety o matke a o tom, ako veľmi žiali a aká je zmätená, ale zrazu jej zlyhal hlas. Vypla kameru.

Znovu sa zabalila do voňavého paplóna a prehrala si najnovší záznam. Vyzerala na ňom príšerne: rozmazaná maskara a pod očami vaky ako nákupné tašky. Ošúchaná tapeta za matkinou posteľou vyzerala na displeji telefónu ešte ošumelejšie. Listy izbových rastlín na podobločnici depresívne ovísali. Konečne sa pretrhla hrádza a Simona sa rozplakala. Nariekala nad svojím zanedbaným výzorom, nad priskorou stratou matky aj nad tým, že v taký smutný deň s ňou nebol Pascal.

Simona milovala svoju prácu v inzertnom oddelení známeho dámskeho magazínu. Jej úlohou bolo predávať reklamné plochy a riadkové inzeráty v časopise. Čo najviac a na čo najdlhšie obdobie. Milovala svoj písací stôl, telefón s bezdrôtovými slúchadlami, najnovší počítač, dokonca aj guľatý kaktus v červenom kvetináči. Mala rada komplikované rétorické rituály pri lanárení nových klientov po telefóne aj vtipkovanie s dlhoročnými zákazníkmi. Rozumela si s kolegami z oddelenia, s redaktormi aj s grafikmi. Najviac však milovala svojho šéfa, Pascala. Na rozdiel od lásky k práci bol tento vzťah prísne tajný: keby chcela, mohla by každé ráno bozkávať rozrastený kaktus a potľapkávať kolegu fotografa po atraktívne formovanom zadku, Pascala sa však verejne nemohla ani dotknúť. Aj výmeny pohľadov, rozhovory vo dvojici či príliš osobné vtipkovanie boli zakázané. Tak sa dohodli, také boli ich pravidlá. A iba dnes, prvý a jediný raz zatúžila Simona hodiť ich za hlavu a vnoriť sa do Pascalovho objatia, cítiť jeho teplo, silu a podporu. Iba dnes, deň po maminom pohrebe túžila po tom, aby ju niekto pohladil, podával jej papierové vreckovky a teplý čaj a šepkal láskavé slová. So stratou matky akoby spadla do čiernej hlbočiny aj kotva, ktorá ju pevne držala pri zemi. Potrebovala novú. Pascal však odišiel do Švajčiarska, kde sídli materská centrála ich vydavateľskej spoločnosti, a kolegov prestali baviť sústrastné pohľady a súcitné potľapkávanie po pleci.

Keď hrozilo, že klávesnica počítača odpláva v mori sĺz, Simona radšej vstala od stola a prebehla k toaletám. Umyla si tvár studenou vodou a vydrhla ju dosucha drsnou papierovou utierkou. Nepomohlo to. Nemé slzy sa jej ďalej valili z očí, nemohla ten vodopád zastaviť. Keď začula rázne klopkanie podpätkov troch párov trendových lodičiek, prešla do jednej z kabínok vo vedľajšej miestnosti, sklopila veko toalety, posadila sa naň a kolená si pritiahla k brade. Prúd sĺz jej premočil nohavice až na kožu. Začínalo jej byť ešte aj zima.

Simona počula, ako tri kolegyne z redakcie módy vošli do malej útulnej predsienky pred toaletami: tri páry lodičiek odkopnuté pod konferenčný stolík, tri otvárajúce sa zipsy na kozmetických taštičkách, šťuknutie troch zapaľovačov. Všetky dôležité rozhodnutia vo firme, všetky osobné pády a vzostupy, všetky klebety a novinky sa prediskutovávali práve tam, v salóniku pred dámskymi toaletami. Zrkadlá v pozlátených barokových rámoch, čierno-bielo pruhované pohovky a kreslá, reprodukcie Pollockových obrazov, ba i palmy v sadrových kvetináčoch boli svedkami nejednej kariérnej drámy, ohováracej kampane či tajných vášnivých bozkov v prestávke medzi mítingami.

„Podľa mňa sa už nevráti,“ oznamoval chrapľavý alt medzi dvoma šlukmi ľahkej cigarety. Patril Tamare, bývalej kráľovnej krásy s najdlhším adresárom dôležitých kontaktov a s najväčším množstvom hrubíc v článkoch. „Taký džob sa predsa neodmieta.“

„A bude chcieť stáť pri žene, chuderka, vraj to už dlho nepotrvá.“ Vysoký melodický hlas šéfredaktorky módy zastrel neúprimný súcit.

„Tu ho aj tak nič nedrží, postavil firmu na nohy, a keď beží hladko, nemá veľa práce. Zaručene ho to tu nudí.“ Vizážistka Diana. Istotne si teraz prechádza ukazovákom po obočí, aby, nedajbože, nejaký vlások nevybočil zo strohej línie.

„Nezabúdajte na Simonu,“ pripomenula priateľkám šéfredaktorka. „Sú spolu už celé roky. Akože tajne, ale aj tak o tom všetky redakčné vrabce čvirikajú.“

„Tú má len na sex,“ Tamara sa pohodlnejšie oprela a jej kreslo trochu zavŕzgalo. „Fakt neviem, čo na nej vidí. Taká malá, tichá, sivá myš. A tie predpotopné okuliare!“

„Simona je okej, normálna baba. Šikovná. Najlepšia manažérka inzercie, akú sme kedy mali,“ zastala sa jej šéfredaktorka.

„Ktovie, či si okuliare zloží aspoň vtedy, keď s ním ide do postele,“ rozosmiala sa Diana a dva ženské hlasy sa k nej pridali. Simona počula, ako pod stolom zhľadúvajú lodičky, zatvárajú pudrenky a kabelky. Na nohaviciach sa jej rozpíjali tmavé škvrny s bielymi cestičkami zaschnutej soli.

„Nuž, do Švajčiarska si ju určite nevezme, aj keby jeho žena…“ dvere salónika sa zabuchli a koniec vety pohltili plyšové koberce na chodbe.

Biele vykachličkované steny tesnej kabínky sa naklonili ešte bližšie k sebe, stláčajú schúlenú uslzenú kôpku. Všetok kyslík v miestnosti spálili jedovaté slová kolegýň. Simonin dych uviazol kdesi na polceste k pľúcam. Lampa na strope v nekonečnej výške vysielala morseove správy o nepotrebných milenkách a alibistických šéfoch s manželkami umierajúcimi celé roky.

Ticho nenarušili ani len kvapkajúce kohútiky. Mohlo trvať iba minútu, ale pokojne aj pol dňa.

Keď Simona konečne začala vnímať svet okolo seba, nič sa nezmenilo. Len steny kabínky stáli zasa ďalej od seba a ona sa konečne mohla nadýchnuť. Škvrny na nohaviciach uschli, zanechali po sebe iba nevzhľadné mapy, rovnaké pravdepodobne pokrývajú aj Simonine líca. Zo zadného vrecka na nohaviciach vytiahla telefón a zapla videonahrávanie:

„Dvanásty november. Neviem, či vonku ešte stále sneží. Na záchode okná nemáme. Zato tu majú uši aj steny. Ak som správne pochopila redakčné sliepky kotkodajúce v salóniku, Pascala preložili natrvalo do Švajčiarska. Jeho džob v Bratislave sa skončil a… jeho žena, Margit sa volá, zomiera. Má roztrúsenú sklerózu a zomiera, odkedy ju poznám. Teda odkedy poznám Pascala. Ju som videla iba na fotkách na facebooku. Ale teraz to už asi bude naozaj. Neviem, prečo mi nič nepovedal. Ani o povýšení, ani o žene, ani o tom, že odchádza. Možno ma nechcel ešte viac zaťažovať. Teraz, keď mama… Možno to vie iba krátko. Ale prečo o tom kotkodákajú ženské z redakcie módy? Neviem. Nič neviem. Ony o mne vedia všetko. Teda o mne a o Pascalovi. Teraz je to už aj tak jedno.“

Simona ešte zopárkrát teatrálne vzdychla do telefónu a potom ho vypla. Ani sa nenamáhala pozrieť si nový záznam. Uhladila si rukami vlasy, odignorovala pozlátené zrkadlá v salóniku a prešla do veľkej otvorenej kancelárie, o ktorú sa delila s celým redakčným a marketingovým tímom. Vzala zo stola guľatý kaktus a neveľmi ohľaduplne ho strčila do kabelky. Keď prechádzala popri Dianinom stole, dramaticky zhíkla, priložila si dlaň k ústam a nahlas ju upozornila na to, že má príšerne rozmazaný rúž. Diana sa zbrklo postavila, prevrátila pohár s akýmsi blahodarným čajom na chudnutie a celá červená bežala k toaletám. Športový redaktor si poklopal ceruzkou po čele a Simonina nálada sa trošilinku zlepšila.

Vybehla z budovy vydavateľstva. Ešte stále snežilo, na sklá okuliarov sa jej lepili veľké strapaté snehové vločky, stekali na rozhorúčené líca a miešali sa so slzami, ktoré znova prýštili spod viečok. Na chvíľu zastala pred vchodom, obliekla si páperovú vetrovku a zakrútila sa do dlhého vlneného šálu od mamy. Otáčavé dvere za jej chrbtom vypúšťali na ulicu závany suchého tepla a redakčnej neprajnosti.

„Uhni, tučibomba,“ takmer do nej narazil počerný poslíček obložený škatuľami s pizzou pre redaktorov zo športového. Očividne ju takto zababušenú nespoznal.

„Preč!“ prikázala si Simona s plačom. „Odíď odtiaľto čo najďalej,“ vravela si. Konečne sa jej nohy dali do pohybu. Prebehla cez Dunajskú ulicu, nestarajúc sa o to, či stúpi do niektorej z početných kaluží, prešla cez ľudoprázdne, bezútešné Kamenné námestie a potom cez priechod pre chodcov. Nestarala sa o to, že má práve červenú, ani o to, že jej už beztak zruinované nohavice ošpliechali prúdy sivej čľapkanice vystrekujúcej spod kolies náhliacich sa automobilov. Vnorila sa do labyrintu úzkych dláždených uličiek Starého Mesta. Dnes však nespomalila pri lákavom výklade kníhkupectva, nezastavila sa na kus reči s predavačmi z luxusného butiku a neodkývala ani večne si pospevujúcemu barmanovi z podniku pre metropolitných homosexuálov. Jej telo a myseľ sa prepli na autopilota a bez nehôd ju priviedli na Koziu ulicu do priestranného bytu v jednom z nemnohých vkusne zrenovovaných klasicistických domov.

Ako v mrákotách si odomkla ťažké drevené dvere a pomaly sa posúvajúc popri točitom zábradlí vyšla do podkrovia. Byt voňal kávou, leštidlom na parkety, blahobytom a Pascalom. Simona si veľmi želala, aby tam na ňu čakal. S teplým čajom, mäkkým uterákom na zmoknuté vlasy a záplavou slov o tom, že všetko je inak. Byt bol však prázdny, iba na vonkajšom parapete okienka nad schodmi sa chúlila ryšavo-biela mačka. Chodila k nim od prvého dňa v novom byte. Nikdy neprišli na to, odkiaľ a akým spôsobom sa jej podarilo vyliezť pod manzardové okno, ale bola čistá a nenáročná, a tak si s Pascalom zvykli pozývať ju do bytu, pohostiť kúskami smotanového syra a dovoliť jej pospať si na koberčeku pred kozubom.

„Aspoň ty si ma neopustila,“ Simona otvorila okno, mokrá mačka elegantne skočila na pohovku a začala si čistiť kožúšok. Po chvíľke sa schúlila do klbka a zaspala. Simona sa prezliekla do mäkkých teplákov a Pascalovej mikiny a ľahla si vedľa nej.

Prebudila sa na jemné cinkanie príborov, zvonenie vínových pohárov, klepotanie riadu. Otvorila oči. V byte bolo prítmie, len kde-tu rozjasnené mihotavým plameňom sviečky a svetlom z elektrického kozuba. Za oknom sa črtala tmavá silueta sediacej mačky, zasa bola vonku. Pascal sa vrátil.

„Hej,“ podišiel k nej, „gut geschlafen, meine süße Nektarine?“ pohladil ju po líci. Z jeho dlane zaviala vôňa koriandra a šafranu. Asi priniesol jedlo zo svojej obľúbenej indickej reštaurácie.

„Mhm,“ Simona sa posadila a oprela sa o Pascalovo pružné, svalnaté telo. „Pusť ju dnu,“ ukázala bradou na mačku. Jemne sa vymanil z jej objatia a otvoril okno. Zviera, prilákané lahodnou vôňou exotického jedla, zamierilo rovno do kuchyne.

„Poď, Nektárinka, nachystal som nám večeru.“

„Počkaj,“ Simona sa pritúlia k mužovi, s ktorým sa vyše päť rokov delila o byt, posteľ, túlavú mačku i o účty za potraviny. Pobozkala ho na pery a on jej bozk opätoval. Najprv nežne a pomaly, potom čoraz vášnivejšie. Presne toto som potrebovala, pomyslela si, keď jej zašiel rukou pod mikinu, pod ktorou nemala nič. Na chvíľu zabudla na všetko trápenie, na smútok za matkou aj rozčarovanie z ohovárania kolegýň. Dala sa unášať dôverne známymi vlnami lásky a túžby, prstami, perami a prsami rozohrávala známu symfóniu o vášni a zabudnutí.

„Warte, meine kleine Brillenschlange,“ zašepkal Pascal zastretým, vzrušeným hlasom a zložil jej okuliare. Simona sa spokojne usmiala, aspoň jedna vec ostala pred jej všetečnými kolegyňami utajená. Pri milovaní si okuliare nenechávala, skladal jej ich vždy on.

„Musíme sa porozprávať,“ povedal jej potichu Pascal, keď bolo po všetkom. Hodiny na vežiach bratislavských kostolov odbíjali jedenástu.

„Áno,“ Simona sa posadila a pevne sa zakrútila do prikrývky.

„Prinesiem víno,“ Pascal vstal a nahý prešiel do kuchyne. Jemu nikdy nebývalo zima. Vďaka pravidelnému behávaniu mal pevné, vytrénované telo muža o dvadsať rokov mladšieho. O chvíľu sa vrátil s fľašou červeného a dvoma pohármi. „Toto je jediné, čo tá chlpatá potvora nezožrala.“

„Asi preto, že nevedela nájsť vývrtku,“ Simona sa natiahla po pohár.

„Je mi veľmi ľúto, že ti zomrela mama,“ Pascal si odkašľal a sadol si na okraj pohovky. Už sa nevšuchol späť pod prikrývku k Simone. „Prepáč, že som nestihol dôjsť na pohreb.“

„To nič,“ Simona si odpila veľký dúšok.

„Vieš, vo firme sa deje veľa nových, prevratných vecí,“ položil pohár na stolík a napil sa iba minerálky. „Po Novom roku už budeme fungovať v inom režime…“

Simona mu skočila do reči. Nechcela počúvať, čo hovorí. Ešte aspoň túto noc, jedinú, poslednú, chcela mať Pascala iba pre seba. Ešte aspoň do rána sa chcela tváriť, že nič nevie, že všetko medzi nimi ostane tak ako posledné roky.

„Mala som hrozný týždeň,“ začala. „Vieš, keď mi zavolali, že mama…“ Simona rozprávala o matke, o vybavovaní pohrebu, podrobne mu opísala veniec, ktorý priniesla do krematória, okrem toho, čo poslal on, bol jediný, porozprávala mu všetko, čo vedela o matkinom stratenom psovi, pokúšala sa priblížiť mu jej nezabudnuteľnú vôňu, opísať skromný dvojizbový byt, v ktorom mama strávila posledné roky. Hodiny odbili polnoc, potom jednu hodinu, pol druhej… Pascal zaspal posediačky vedľa nej.

„Dobre,“ zašepkala Simona a opatrne ho prikryla.

Keď o pol siedmej zapípal budík, Pascal ani mačka už v byte neboli. Akoby sa nočné stretnutie nikdy nekonalo.

Zo stolíka v obývačke zmizli poháre aj víno, arómu indického jedla odvial novembrový vietor.

Simona sa vychystala do práce. Rozhodla sa, že sa bude tváriť, akoby o ničom nevedela, akoby si nikdy nevypočula klebetenie kolegýň v salóniku. Okej, včera v práci bola naozaj trochu mimo, ale kto by nebol, keď mu zomrie matka?

Na lístočku opretom o kávovar si prečítala:

Pozývam ťa na obed, Nektárinka.

Dnes o dvanástej u Pedra.♥

Simona vytiahla svoj mobilný telefón z nabíjačky (dokonca aj na to Pascal myslel) a zapla nahrávanie:

„Trinásteho jedenásty. Berie ma na obed. Hop alebo trop!“

Pedrova reštaurácia parila medzi najlepšie v meste. Simona tam bola zatiaľ iba dvakrát. Takmer zmeškala do práce, pretože sa nevedela rozhodnúť, čo si má obliecť. Niečo, čo sa hodí do pľuštivého, mokrého počasia, na intenzívne pracovné predpoludnie i do luxusnej reštaurácie, kde aj v čase obeda horia sviece.

V obrovskom otvorenom priestore redakcie sa vznášali obláčiky pary stúpajúce z vlhkých vlnených kabátov, vôňa kvalitnej kávy a desiatich druhov voňaviek a pánskych parfumov, ktoré sú samy osebe príťažlivé a príjemné, ale zmiešané v jednej miestnosti vytvárajú neznesiteľnú migrénovú arómu. Napriek tomu, že popoludní malo ísť do tlače najnovšie číslo časopisu a všetci kolegovia boli zavalení robotou, nikto nepracoval. Postávali v hlúčikoch okolo kávovaru a pri stoloch šéfov jednotlivých oddelení. Simona nezachytila obsah tlmených rozhovorov, vnímala len jedno slovo – strašidelné a zlovestné. Poletovalo medzi hlúčikmi, odrážalo sa od stien pokrytých zarámovanými obálkami

jednotlivých čísel magazínu, ševelilo listami izbových rastlín a rozfúkavalo obláčiky pary nad hrnčekmi s kávou: FÚZIA.

„Čo sa deje?“ zavesila si kabát na vešiak pri výťahu a pristúpila k najbližšej skupinke. Jeden z kolegov, grafik a príležitostný fotograf Richard, nemo ukázal na svetelnú tabuľu pod stropom. Zvyčajne na nej oznamovali aktuálne témy, počasie, termíny redakčných porád a blahoželania k narodeninám. Dnes tam stálo: Konferencia k pripravovanej fúzii, 10.00, zasadacia miestnosť Picasso. Srdečne pozývame všetkých zamestnancov.

„Netvár sa, že si o tom nevedela,“ Richard sa nepriateľsky obrátil k Simone.

„Nie. Odkiaľ by som…“ Zarazila sa. Naozaj o pripravovanej fúzii s najväčšou vydavateľskou spoločnosťou v krajine nevedela. S Pascalom sa iba zriedka rozprávali o práci a nikdy jej nič nenaznačil, hoci spojenie vydavateľstiev musel pripravovať niekoľko mesiacov.

„Jasné,“ zahundral Richard a ustúpil o dva kroky dozadu. Spolu s ním sa premiestnil celý hlúčik a Simona ostala stáť sama uprostred uličky. Pokrčila plecami a prešla k svojmu stolu. Na chrbte cítila nepriateľské pohľady celej redakcie. Chvíľu nerozhodne stála a potom prešla k najzadnejšej skupinke kolegýň, ktoré si jej príchod ešte nevšimli.

„Ahojte, čo sa deje?“

„Keby som vedela, že sa tu dnes zíde celé vedenie, tiež by som sa nahodila minimálne tak ako ty,“ Diana si vyzývavo premerala Simonine pletené šaty s výrazným opaskom, dlhé cinkajúce náušnice a vlasy upravené do komplikovaného drdola.

„Aj tak jej to nepomôže,“ Tamara neskrývala škodoradosť. „Inzertné oddelenie sa definitívne celé ruší, všetko teraz spadá pod centrálu.“

Aj tento hlúčik sa nanovo sformoval, stiahol a roztiahol a v komplikovanej choreografii, ktorú poznali len zasvätení, sa vzdialil od Simony. Opäť ostala sama. Už sa nepokúšala zaradiť do žiadnej skupinky, všetci stáli tesne pri sebe ako stredoveké palisádové oplotenie brániace prieniku nepriateľa, ktorým sa zrazu stala ona, šéfova milenka.

Simona pocítila známy stiesnený pocit zo včerajška, steny obrovskej kancelárie zaberajúcej celé poschodie sa začali približovať a nakláňať. Výpary z vlhkých kabátov ju dusili. Siahla do kabelky po papierovú vreckovku.

„Au!“ vykríkla nahlas, keď sa popichala na kaktuse, ktorý tam včera v pominutí zmyslov schovala. Na končekoch prstov sa zjavili červené kvapôčky. Strčila si prsty do úst. Železitá chuť na chvíľu potlačila vzdúvajúci sa nával paniky. Pomaly prešla k vešiakom, vláčnymi, vyčkávajúcimi pohybmi si obliekla kabát a uviazala šál. Nik za ňou neprišiel. Stlačila gombík na výťahu, ale nik si ju nevšímal. Nastúpila a cez pomaly sa zaťahujúce dvere zazrela, ako si celá redakcia kolektívne vydýchla, hlúčiky sa rozostúpili a kolegovia uvoľnili hradbu z lakťov a tiel.

Simona zámerne pomaly prešla popri vrátnici, každú chvíľu čakala, že ju niekto zastaví, chytí za lakeť, či jej aspoň zamáva na rozlúčku, ale nič sa nestalo. Prešla točitými dverami na ulicu – déja vu zo včerajška – mokrý sneh a vietor na tvári, snehová čľapkanica v topánkach. Priam cítila, ako sa jej vlnené šaty zrážajú vo vlhkom, chladnom vzduchu. Cestu domov rozmočenými ulicami Starého Mesta by neprežili. Vrátila sa do vestibulu a zviezla sa výťahom do podzemnej garáže. Pascalovo auto stálo na zvyčajnom mieste, kľúčiky zapaľovania pohodené na stredovej konzole spolu s elektronickou kartou na otváranie automatickej závory.

Nasadla, rozvážne sa pripútala a naštartovala. Na firemnú konferenciu ani na obed s Pascalom nepôjde. Vráti sa domov.

Lenže Pascalov služobný byt, v ktorom s ním strávila posledných päť rokov života, jej zrazu ako domov nepripadal. Firma si ho prenajala už zariadený – na vnútorných dverách šatníka viselo päť husto popísaných hárkov papiera so zoznamom inventáru. Pre každú miestnosť jeden. Na liste označenom ako Spálňa 1 boli podrobne opísané všetky súpravy posteľnej bielizne, pružinové matrace, bronzová soška pelikána, kvalitná reprodukcia Galandovej Matky v tenkom ráme s paspartou aj s inventarizačným číslom, pod ktorým ju viedla kancelária prestížnej bratislavskej bytovej architektky.

Nie, toto nebol domov, iba kulisy k lacnej fraške, k hre na otecka a na mamičku s jasne vyhradenými pravidlami a zatiahnutými závesmi. Na rube závesov nechýbalo nažehlené katalogizačné číslo a kontakt na čistiareň.

Simona sa zúfalo oprela o dvierka šatníka a zviezla sa popri nich na vyleštenú parketovú podlahu. Nepatrím sem. Nepatrím ani k Pascalovi, ani do tohto bytu, ani do tohto mesta, opakovala si. Posledných päť rokov akoby zhorelo spolu s matkiným popolom, roztopilo sa na slanú sivú kašu spolu s prvým snehom. Všetko, čo si budovala, sa zrútilo: vzťah s mužom, ktorého milovala, kariéra, na ktorej jej záležalo, priateľstvá s kolegyňami, o ktorých si myslela, že ostanú navždy.

Vstala a pobrala sa do kúpeľne upraviť si mejkap a vyrovnať pančuchy a sťahujúcu bielizeň. Na poslednom zázname vo videodenníku, ktorý nahrá v tomto byte, musí vyzerať nezabudnuteľne dobre. A bolo by škoda nezvečniť pekný účes a šaty, s ktorými si dala ráno toľkú námahu. Ráno pred sto rokmi.

Simona prechádzala po krásne zariadenom, ale neosobnom byte, komentovala dizajn jednotlivých miestností, výhľady z vysokých okien, spomínala na veselé príhody, ktoré tu s Pascalom zažili. Nebolo ich veľa – mačka uvelebená v sušičke na hŕbke ešte teplej bielizne, excentrický člen parlamentu, ktorý krátko pobýval v byte pod nimi, zaplavená kúpeľňa a damaskový obrus z inventáru architektky, ktorý sa vznietil pri flambovaní palaciniek. Erotické intermezzo na kuchynskej linke a ešte jedno na medziposchodí.

Postavila sa na stoličku a z najvyššej poličky v šatníku zložila veľkú cestovnú tašku. Nemalo zmysel ostávať tu dlhšie, predlžovať vzťahovú a kariérnu agóniu. Do tašky si naukladala všetko oblečenie, kozmetiku a zopár ďalších vecí, ktoré jej patrili. Stále v nej zostalo veľa miesta. Simona ho vyplnila mäkkými smotanovými uterákmi – na zozname inventáru chýbali. Možno ich Pascalovi zabalila na cestu do sveta manželka. Nech, Simone sa vždy veľmi páčili. Aj Pascalov hodvábny župan, ktorý mu kúpila na predminulé narodeniny. Ani ho veľmi nenosil. Nezaslúži si ho, sviniar tajnostkársky. Ani luxusnú súpravu na manikúru v puzdre z teľacej kože. Huňatá podložka pred vaňu definitívne vyplnila miesto v Simoninej cestovnej taške. Ešte však neskončila. Vytiahla veľký cestovný kufor a naukladala doň hrubé obrazové publikácie o výtvarnom umení, zbierku biografií slávnych vynálezcov aj podpísané výtlačky poézie akéhosi bezvýznamného švajčiarskeho poeta. Čo je zopár kníh oproti piatim premárneným rokom života? A čo kašmírová prikrývka z Pascalovej dovolenky v Tibete oproti toľkým premárneným plodným dňom? Simona vždy chcela mať deti skôr ako jej matka. Teraz si už bola istá, že Pascal jej ich nikdy nedaruje. Raz jej však daroval krištáľovú vázičku, tú si musí vziať. Aj bambusové varešky a šalátovú misu, tlakový hrniec, ktorý nikdy nevybalili zo škatule, súpravu koreničiek a sito na rezance. Ani nádobka na chladenie vína a koktailový šejker nie sú na zozname inventáru, šup s nimi do kufra!

Keď sa Simone minuli kufre a tašky zabehla do lahôdkarstva na rohu a vypýtala si niekoľko prázdnych škatúľ. Poputovali do nich ozdobné vankúše, všetky plné čistiace prostriedky, izbové kvety a cestopisné filmy na dévedéčkach. Simonin účes sa dávno rozsypal, pod vlnenými šatami jej po tele stekali kvapôčky lepkavého potu a na tmavých pančuchách sa jej zachytili chuchvalce prachu spod postele. Nezaoberala sa tým. Vedela, že Pascal ju sem nepríde hľadať a ani si nevšimne, že chýba na porade. Ale keď nepríde na dohodnutý obed do reštaurácie, mohlo by mu to napadnúť. A Simona ho už nechcela vidieť. Vzala si síce všetky fotoalbumy, ale jeho fotografie z nich starostlivo povyberala.

Musela sa trikrát otočiť, kým na jeho malom autíčku všetko poodvážala do matkinho sídliskového bytu. A teraz v ňom sedela, obklopená škatuľami, kuframi a vakmi s oblečením. Zmätená a sama. „Som zlodejka,“ nahrala do telefónu. „Nie, nie som,“ opravila sa vzápätí. „Beriem si iba to, čo mi patrí. Stratenú mladosť zabalenú do kufrov. Jedno alebo viac detí, ktoré sa mi za tie roky mohli narodiť. Beriem si zhmotnené zúfalstvo. Beriem si naspäť samu seba.“

Ten pocit Simona dobre poznala. Len naň na chvíľu zabudla. Keď bola malá, dávno pred Borisom, vždy presne na Dušičky vytiahla stará mama zo skrine hrubé svetre z domácky pradenej ovčej vlny. Boli drsné a škriabali tak, že sa museli stále ošívať. Potili sa v nich a zároveň nimi triasli zimomriavky. Celý zvyšok jesene a zimy až do Veľkej noci, keď svetre zasa putovali do skrine, mala Simona v očiach slzy a v ohybe lakťov a na hrudi červené vyrážky.

Aj teraz sa tak cítila. Sedela v autobuse, nohy vyložené na kufri, ktorý bol priveľký na to, aby sa dal zasunúť pod sedadlo. Na okne pod lícom sa jej zrážal dych desiatok ľudí, ktorí poslúchli volanie inštinktu a starých materí a kvôli Vianociam cestujú z hlavného mesta do dediniek na východe. Vedľa Simony sedela mohutná matróna obložená igelitkami. Polovicu zadku si zložila na jej sedadlo, tri tašky s haraburdami na kufor. Simona, opretá o okenné sklo, hľadela von na pomaly ubiehajúcu krajinu; mala takú istú farbu ako skondenzované pary na okne – mútnu, bielo-mokro-priesvitnú. Občas sa v nej mihli holé kmene stromov, občas jej vlasy zanechali na skle tmavé nitkovité odtlačky. O pár kilometrov výdychov zmiznú.

Takto to nemalo byť.

Ja som tu nemala byť, opakovala Simona stále dokola. Rozopla si vetrovku a poškrabkala sa vo výstrihu. Nevidela ich, ale cítila, že jej na koži vyskakujú červené pľuzgieriky. Nemohla si pomôcť, stále sa na sedadle vrtela a narážala do mľandravých stehien tučibomby.

Prečo len nastúpila do tohto autobusu? Ale kam inam by išla?

Z kabelky na kufri vytiahla ženský časopis s lesklou obálkou. Usmievala sa z nej dlhovlasá štíhla modelka. Leto vraj bude patriť koralovým a tyrkysovým odtieňom. Tam, kam cestuje Simona, zdobili nechty žien akurát tak mesiačiky ílovitej hnedozeme.

Ešte päť hodín v tomto očistci. Pokúšala sa čítať ďalej, možno ju to uspí. A vlastne, Simona by v tomto autobuse sedela hoci aj do Nového roka, len aby nemusela prestúpiť do ďalšieho, čo ju odvezie na konečnú. Linkovým autobusom a s maminou urnou v kufri.

Zobudila sa na to, že zrazu necítila na stehne rôsolovité mäso. Sedadlo vedľa nej sa uvoľnilo. Tetka a jej muž prekladali igelitky, kabáty, cestovné tašky a darčeky na dve prázdne miesta pred nimi.

„Prestávka dvadsať minút!“ zakričal šofér a zvýšil hlasitosť rádia.

Cestujúci si strategicky poobsadzovali miesta batožinou a vyšli na parkovisko nadýchať sa hmly a smradľavých výfukových splodín.

Simona potrebovala ísť na záchod. Rozmýšľala, či vziať so sebou aj kufor. Bála sa, že jej ho niekto ukradne. Bolo v ňom takmer všetko, čo jej ostalo. Nakoniec ho nechala, kde je, spoliehala sa na to, že na Vianoce sa nekradne. A s plným mechúrom by ho aj tak nevládala vytiahnuť spod sedadla.

Nachystala si do dlane päťdesiat centov a postavila sa do dlhého radu pred toaletami. Dúfala, že to za dvadsať minút stihne. Nieže autobus odíde s kufrom a bez nej! Pred ňou prestupovala z nohy na nohu žena, čo sedela v autobuse vedľa nej.

Simona zacítila, že sa za ňu zaradila ďalšia žena. Voňala parfumom Angel od Thierryho Muglera. Trochu sa pootočila a zazrela ironický úškrn na adresu tučnej panej pred ňou. Otočila sa ešte viac a vymenila si so ženou spriaznený pohľad. Nebola taká pekná ako jej voňavka. Mala asi tak štyridsať a kruhy pod očami.

Autobus stihla len tak-tak. Žena s luxusnou voňavkou naň musela mávať kabelkou zo schodov pred pohostinstvom. Vodič vo vianočnej nálade k nej zacúval a rozvíril v kaluži farebné papieriky od nanukov.

Sadla si na jediné voľné miesto v autobuse. Vedľa Simony.

„Môžem?“ opýtala sa už spoly sediac.

Simona sa usmiala a vybrala svoj časopis. Susedka odkiaľsi vytiahla podobný.

„Čo keby sme si ich vymenili?“ pozrela na Simonu. „Vystupujem až v Košiciach, dovtedy by ste mohli prečítať môj a ja váš. A nemusíme si kupovať nové.“

„Dobrý nápad.“ Ruky s mesačníkmi sa im prekrížili, ako keď sa Indiáni a romantickí chlapci stávajú pokrvnými bratmi.

Čítali alebo sa aspoň tak tvárili. Žena pred nimi vysvetľovala cestujúcej cez uličku, ako prebiehala jej ženská operácia. Vybrali jej všetko. Bez rezania. Normálne zospodku to vytiahli. Simonu napínalo na vracanie, rýchlo si priložila čelo na orosené okno. Spolusediaca si zakryla tvár dlaňami a zhlboka dýchala. Kolená v úzkych džínsoch sa jej viditeľne triasli.

„Ste v poriadku?“

„Asi nie, prepáčte,“ kývla bradou dopredu. „Dúfam, že sa tá hobby-gynekologička nevezie až do Košíc. Ak bude pokračovať, neručím za seba.“

„Mohli by sme ju zahrdúsiť spoločne,“ Simona sa zlomyseľne uškrnula. „Takto pekne zozadu, mojím šálom alebo čím.“

„Vy ste teda mrcha!“ vrátila jej žena úsmev.

„Zúfalé situácie vyúsťujú do zúfalých činov.“

„Presne,“ odpovedala, teraz už vážne. „Ja som Nina.“

„Simona,“ predstavila sa a potom si obradne klopli zrolovanými časopismi. Chvíľu sa zhovárali o počasí a vianočných pesničkách z vodičovho cédečka.

„Ideš navštíviť rodičov na sviatky?“ opýtala sa Nina.

„Nemám rodičov, ale áno, vraciam sa tam, odkiaľ pochádzam. Mám tam starú mamu. Nevie, že prídem, ale snáď ma nevyženie,“ povedala Simona a vzápätí to oľutovala. Lenže čo už mala povedať? Že je asi tehotná a široko-ďaleko žiaden potenciálny otec? Že sa musí so stiahnutým chvostom vrátiť do polorozpadnutého penziónu na gemerskej dedine, aby jej dieťa malo aspoň vlastnú perinu?

„Som tehotná,“ priznala Simona nakoniec. „Neplánovane.“

„Ja nie som a strašne by som chcela,“ vzdychla si Nina. Aj jej sa triasli pery a leskli oči.

Nejaký čas, dvadsať kilometrov a možno aj viac, len tak sedeli, každá ponorená do vlastných myšlienok a závisti voči tej druhej. A nechtiac aj do historky o nepretržitom päťtýždňovom krvácaní po sterilizácii, ktoré trápilo pani zo sedadla pred nimi.

Svet bol plný žien a ich problémov.

Ten autobus bol plný žien a ich problémov. Ženské časopisy boli plné žien a ich problémov.

Simona o nich čítala, lebo jej nič iné neostávalo. Stala sa skutočným príbehom zo ženského časopisu.

Ďalšia zastávka mala byť v Rožňave, tam bude musieť prestúpiť. Môže si kúpiť nejaké noviny na cestu do rodnej dediny. Posledný kontakt s kultúrou pred vstupom do intelektuálnej púšte.

Keby len nebola tehotná!

Simona s Ninou zmĺkli. Ustala aj činnosť vaječníkov ženskej pred nimi. Jej manželovi to vraj neprekáža. Potľapkávala chrápajúcu polovičku po kolene a vracala sa v histórii do obdobia svojich štyroch tehotenstiev, z toho jedného mimomaternicového.

Moje tehotenstvo je určite normálne. Prirodzené a zdravé, ubezpečovala sa Simona. U lekára ešte nebola. Moje tehotenstvo je neželané a nechcené, opravila sa vzápätí.

„Daj mi to dieťa,“ zachripela Nina a schmatla ju za ruku. Oči jej horeli.

„Čože?“ Simona si vytrhla svrbiacu dlaň z Nininej spotenej. „Preskočilo ti?“

„Vynos to dieťa, poroď ho a daj mi ho. Nikto sa nič nedozvie,“ šepkala Nina a oči jej horeli.

Simona sa otočila do hmly za oknom: „Zbláznila si sa?“

„Nechceš ho! Zničí ti život, kariéru a postavu. A u mňa by sa malo dobre. Malo by všetko, o čom iné deti iba snívajú.“ Nina rozrušene rozprávala, dotýkala sa Simoniných kolien, chytala ju za bradu a obracala jej tvár k sebe. Vyzerala, akoby sa naozaj pomiatla.

Ale červík pochybností sa už dostal pod Simonin pulóver s prímesou pravej angory a zavŕtaval sa čoraz hlbšie. Svrbelo to.

„A čo tvoj muž?“ opýtala sa a odvrátila zrak od okna.

„Nič sa nedozvie! Od februára do júna bude v Rusku uzatvárať obchody so železorudnými baňami.“

Nina vyslovila jeho meno a Simonino srdce sa v hrudi rozlialo ako olovo v mise s vodou na Ondreja. Jej nechcené dieťa by malo naozaj všetko.

„To sa predsa nedá,“ pokrútila hlavou, ale rozhorčenie v jej hlase bolo už iba hrané.

„Všetko sa dá. Pôjdeš k lekárovi s mojou kartičkou poistenca. Budeš žiť u mňa, kým môj muž bude preč. Dostaneš výplatu a všetko, čo len budeš chcieť. Všetko som si premyslela. Autobus má v Rožňave polhodinovú prestávku. Zabehneme do lekárne v Tescu, kúpime tehotenský test, ocikáš ho a ja ho darujem mužovi pod stromček.“

Nine horeli líca a rozprúdená krv oživila kvapky parfumu na jej zápästiach.

„Dobre, súhlasím,“ povedala Simona impulzívne. „V Rožňave spravíme ten test. Po Novom roku prídem k tebe a ty sa o všetko postaráš.“

Nina podala Simone ruku. Po lícach jej stekali slzy. Mlčali. Všetko dôležité dohodli.

V rožňavskom supermarkete ocikala Simona tehotenský test. Ukázali sa na ňom dve čiarky. Potvrdili jej tušenie. Nine, prešľapujúcej pred kabínkou, to neprezradila. Rozhodla sa, že si dieťa nechá.

Nejako ho už so starou mamou vychovajú. Tak ako ony dve s matkou vychovali ju.

Kým na stanici čakala na jeden zo zriedkavých prípojov do zastrčenej gemerskej dediny, nahrala poslednú denníkovú správu zo svojho mestského života:

„Spravila som si test. Bol pozitívny. Keby nie istej zúfalej Niny v autobuse, nikdy by som sa na to neodhodlala. Som na ceste domov. Spolu s mamou. Tá cestuje v kufri. Zajtra sú Vianoce.“