Start

Copyright © 2017 by Stanislav Háber

Epilogue © 2017 by Andrej Ferko

Jacket design © 2017 by Juraj Šramko

Jacket photo © 2017 by OLENKA KOTYK/Unsplash.com

Slovak edition © 2017 by Ikar

Publikáciu z verejných zdrojov podporil

Fond na podporu umenia.

Rukopis vznikol s finančnou podporou

Literárneho fondu.

Redigovala Nataša Ďurinová.

Doslov napísal Andrej Ferko.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Fotografia na obálke: OLENKA KOTYK/Unsplash.com

Fotografie na záložke: archív Stanislava Hábera

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1023. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-551-5316-2

„... ak oni budú mlčať,

budú kričať kamene...“

Lukáš, 19,40

Mená, postavy a udalosti v tomto diele sú výsledkom autorovej fantázie. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, žijúcimi či nežijúcimi, so skutočnými zážitkami či miestami sú náhodné.

0)

„Chcem sa ti narodiť, rozumieš?“ naklonil ku mne tvár. Bola to prosba. Úpenlivá prosba.

„Nie, nemôžem, Slavo, netráp ma, to sa nedá!“ bránil som sa z posledných síl márne hľadajúc výraz, ako účinne vyjadriť odpor. Áno, mal som ho rád, ale túto prosbu mu nemôžem splniť! Aj keby som chcel.

„Prečo, Miki? Prečo by sa to nedalo?“ nedal sa odbiť. „Ja to nechápem, som tvoj bratranec, ty jediný si ma pripravoval na to, čo sa mi stalo. Čo sa nepamätáš? Teraz mi musíš pomôcť!“ dodal úpenlivo.

Pokrútil som hlavou: „Slavo, rád by som, ale nejde to. O tom nemôžem rozhodnúť sám.“

„Ty nie si sám,“ dodal zrazu pokojne. Pochopil ma. Prikývol som: „Tak je. Ako by som o takejto vážnej veci mohol rozhodnúť sám? A myslíš si, že by som mohol žiadať svoju ženu, aby sme mali ďalšie dieťa?“

Zobudil som sa. Tma v spálni bola biela. Bol tu ešte so mnou. Do tváre som mu už však nevidel. Skrčil plecia tak, až sa zdalo, že nemá krk, hoci ho vždy mal. Teda aspoň v čase svojho fyzického bytia. Teraz bol mŕtvy a prišiel ma poprosiť, aby sa mohol znova narodiť v mojej rodine. Chcel byť synom Janky, mojej manželky, a mňa. Nemožná predstava. Práve, čo sa nám narodilo tretie dieťa, keď Slavo zomrel. Nemôžem svoju ženu nútiť, aby sme mali ďalšieho potomka. To odo mňa nik nemôže chcieť, ani Slavo, hoci mi bol blízky ako brat. Mal som ho rád. Boli sme bratranci.

Biela hmla v spálni akoby zhustla. Videl som úplne presne, čo sa vtedy stalo. Vtedy, keď sa Slavo rútil do náručia smrti. Ba viac. Videl som aj to, čo tomu dňu predchádzalo – dieťa, čo sa rozbehlo k vianočnému stromčeku a tučnou pästičkou na ňom rozbíjalo ozdobné gule. Film Slavovho života. Videl som všetko od narodenia až po tú bielu hmlu v našej spálni, z ktorej ma žiadal o ďalšie jestvovanie na zemi.

Ja nie som Boh, Slavo, som len biedny tvor, taký istý ako ty. Mám ťa rád, ale nedokážem ti pomôcť. To som mu chcel povedať. Dej jeho života ma však unášal inam...

1)

Do prasknutia naložený kamión s prívesom dosiahol vrchol kopca. Jaro zaradil na prevodovke tretí rýchlostný stupeň. Kolesá sa ľahučko rozbehli do doliny. Slavo sediaci vedľa Jara sa zasmial. On sa vôbec rád smial. Modré oči mu šibalsky svietili. Plavé vlasy sa mu krútili do nepoddajných kučier nad hladkou tvárou, ktorá vyzerala, akoby nezarastal. Jaro sa naňho skúmavo pozrel.

Tak sa mi zdá, že ideme rýchlejšie, než by sme mali. Hodím tam radšej dvojku, pomyslel si a zošliapol brzdu. Kamión však nereagoval. Ako sa cesta zvažovala, roztáčal kolesá rýchlejšie a rýchlejšie.

„Čo blbneš,“ naklonil sa k nemu Slavo. „Spomaľ!“

Jarovi sa zapotilo čelo. Za sedadlami sa ozýval smiech dvoch mladých závozníkov. Slavo mal pravdu, ale brzdový pedál nereagoval.

„Nejde to!“ nervózne vykríkol. „Doparoma, niečo je s brzdami!“

„Zastav!“ kričal Slavo.

„Nemôžem!“

„Musíš!“

V kabíne zavládlo mrazivé ticho.

„Pritlač sa na zvodidlá!“ zreval Slavo.

Teraz sa kamión kovovými bokmi obtieral o plechové zábrany popri strmo sa zvažujúcej ceste. Počuli nepríjemne škrípavý zvuk. Jaro pocítil nával strachu. Najprv v žalúdku a potom v žilách. Áno, bol to strach. Taký prichádza z ničoho nič v krátkom okamihu, keď adrenalín v krvi človeka prudko stúpne. Motor hučal. Nie, bola to spojka. Áno, spojka hučala. Horko-ťažko zaradil dvojku, no šli prirýchlo na takú malú rýchlosť. Snažil sa brzdiť motorom. Boli však priťažkí. Bože, kamión aj s prívesom je doplna naložený fľašami piva v umelohmotných prepravkách! Bok sa síce ďalej obtieral o plechové zvodidlá, ale rýchlosť kamióna sa aj tak zvyšovala.

Dvojka na motore vôbec nepomohla. Ako je to možné? Naozaj tam dal dvojku? Jaro to chcel skúsiť ešte raz. Ešte raz zaradiť dvojku. Čo keď je to štvorka? Automaticky zošliapol spojkový pedál, vzápätí pochopil, že to bola chyba. Kamión akoby len na to čakal. Vlastnou tiažou nabral obrovskú rýchlosť, ktorú teraz už nebrzdila ani motorová spojka.Cesta klesala a kamión bol s pripojeným návesom preťažený.

„Neubrzdím to, neubrzdím to!“ kričal Jaro v šialenej úzkosti. Už sa neovládal. Úplne podľahol panike. Viac sa nepokúšal preradiť prevodový rýchlostný stupeň. Pustil spojkový pedál, ale spojka už nezabrala tak ako predtým, iba príšerne hučala. Očami rozšírenými od strachu hľadel na Slava. Do tváre človeka, ktorému sa kedysi toľko nasmiali, že nemá krk.

Jaro sa v tej šialenej chvíli začudoval, prečo mu napadla taká absurdná spomienka. Jaro dobre vedel, že Slavo krk má, ale kamoš vždy pôsobil, akoby ho nemal. Každý zo Slavových priateľov si z neho preto uťahoval. V tej situácii to však bolo absurdné. Panebože, to vôbec nebolo dôležité! Jaro však musel myslieť na Slavov krk. Všetko prebiehalo ako v spomalenom filme. Netrvalo to dlho. Jaro odhadoval, že najviac dvadsať-tridsať sekúnd. Minútu určite nie, usúdil Jaro, ale videlo sa mu, že času má toľko, ako inokedy nemal ani za celé hodiny, len nevedel, ako ho využiť. Čo má robiť? Čo?!

A zrazu sa z ničoho nič ukázala zákruta. Nebola ostrá, len taký mierny oblúčik. Už bola blízko. Ak prerazia zvodidlá, dolu pod nimi je ostrý zráz. Roklina. Čas sa už nevliekol, naopak, cválal ako splašené kone za obzory hôr. Jaro premeral pohľadom, aká môže byť tá roklina hlboká, päťdesiat, sto, stopäťdesiat metrov? Odhadovanie vzdialeností mu nikdy veľmi nešlo. Jedno vedel iste – zdraví sa z tej hĺbky nedostanú.

Všetko sa začalo kdesi úplne inde. Vôbec nie na makovskej ceste smerom z Čiech, z Valašského Meziříčí, do Žiliny, ale naopak. Práve tu, v strmom zráze pripomínajúcom svojou hĺbkou skôr priepasť, do ktorého sa rútil po vrch naložený kamión s prívesom, sa čosi končilo. V čase, keď sa rozbiehala úplne iná doba, než v akej dovtedy žili Jaro so Slavom. Socializmus stratil na Slovensku moc a z nich sa stali podnikatelia, kým za socializmu boli súkromníci len na Západe. Na Slovensku vládli nad mocou a peniazmi iba komunisti. Akoby to bolo včera, keď sedeli pri pive s tučným Dodom v špinavej zafajčenej krčme s dlhými drevenými stolmi. Jaro a Dodo už jemne zarastali. Slavo aj pri letmom pohľade zaujal hladučkou pleťou a krkom, ktorý akoby nemal, nebolo mu ho vidieť ani vtedy, keď nekrčil plecami. Slečna, ich štvrtý spoločník, okázalo odúvala nahrubo narúžované, zmyselné, plné pery. Vôbec sa nehodili k jej dievčenskému zjavu. Rovnako ani pofajčievanie dlhými ťahmi z cigarety. V očiach mala nezvyčajný chlad. Pripomínali nehybné oči ryby. V tvári sa jej sem-tam mihol vypočítavý, pohŕdavý výraz. Na ešte detskej tvári nebol až taký badateľný než u starších žien podobného typu. Tým vekom zošpicatie nos. Líca sa im prepadnú, pričom sa zvýraznia lícne kosti. A oči, oči im blčia neskrývanou nehanebnosťou a prefíkanosťou. „A čo potom s nimi urobíme?“ zaujímal sa Jaro s mastnými, ulízanými vlasmi nad uhrovitým čelom.

Jaro bol synom z typickej malomeštiackej rodiny. Otec bol policajt, ale k vzoru zákonnosti, poriadkumilovnosti a čestnosti mával často ďalej ako tí, ktorých naháňal. Zakomplexovaný, ušliapnutý vidiečan sa chcel stať rýchlo váženým mešťanom, zneužíval preto svoje postavenie na menšie podvody. Na väčšie si netrúfal, aj keď by si rád konečne postavil dom na Vŕšku siedmich statočných. Tak v Košiciach odnepamäti nazývali štvrť komunistických zbohatlíkov. Zatiaľ sa uspokojil so štvorizbovým štátnym bytom a s ruským autom Lada Combi.

Jarova matka bola vedúcou predajne textilu. Rovnako ako jej manžel aj ona túžila po lepšom aute, zariadení, chate, dovolenke, kožuchu, len aby sa vytiahla pred kamarátkami a rodinou z dediny. Ako na potvoru, práve na vidieku sa za vlády komunistickej strany žilo mnohým lepšie než v meste. Viaceré jej spolužiačky, ona mestská pani už nad nimi ohŕňala nos, že sú to iba „Hane z valala“, mali dávno postavené domiská – nechutné štvorcové, niekedy aj dvojposchodové škatule. Presne také, po akých Jarovej matke pišťalo srdce. Neraz sa s manželom pre jej sen pohádala.

„Strelíme ich!“ zahrmel Dodo hrubým hlasom. Z troch mládencov, ktorí sedeli za stolom v košickej krčme s príznačným názvom Ponorka, bol najurastenejší. Bol, ako sa vravelo, riadna väzba, také lomidrevo.

„Nemutuj tak nahlas,“ napomenul ho Slavo. „Nemusí každý vedieť, čo chceme šlohnúť.“

„Ste posratí,“ provokovala ich spoločníčka. Pohŕdavo odklepla popol z dlhej, tenkej cigarety na zem. Tvárila sa, že si nevšimla, ako jej k ruke čašník položil popolník. Nevedela síce presne, o čom sa hovorí, ale ženskou intuíciou vycítila, že chlapci sú vyčerpaní akýmsi vnútorným napätím. Na troch kamošov naďabila v krčme iba pred chvíľou.

„Hovno,“ odvrkol Jaro. Prešiel si rukou po mastných vlasoch. On bude zlodej! Na chvíľu mu v žilách stuhla krv. Potom akoby mu v nich tiekla pepermintová tekutina. Mrazilo ho. Na druhej strane sa utešoval, že otca konečne po dvadsiatich rokoch podlizovania sa vrchnosti povýšili na náčelníka mestského riaditeľstva. A to je už naozaj funkcia! Jarov otec poctivo za svojím postom šliapal. A to aj doslova. Od pochôdzkara na ulici cez dopravného policajta až po neúprosného kriminalistu. Zapaľovalo mu trošku neskôr ako iným, nuž ho dali vždy radšej do riadiacej funkcie. Nech zbytočne nekazí hlúposťou vyšetrovanie. Tak sa to za socializmu robilo. Kto nebol dosť bystrý pre kriminálnu prácu, toho nechali radšej v kancelárii. A rozkazovať tým, ktorí boli od neho šikovnejší. Hlupák robil vedúceho, aby nič nepokazil. Jaro mal istotu, že keby aj bol v problémoch, otec by ho z nich vysekal. Ibaže Jaro bol od narodenia zbabelý, a tak sa aj teraz vo vnútri triasol ako osika. Pred Oľgou však vypol vpadnutý hrudník a nasilu sa usmieval. Vedel, že Oľga nevie, o čom sa dovtedy rozprávali, ale už si predstavoval, ako jej to večer vysvetlí. Nakoniec, aj tak prišla len kvôli nemu. Mali spolu pomer. Tento fakt ho napĺňal priam nadpozemským šťastím a aby si Oľgu udržal čo najdlhšie, bol schopný aj kradnúť. Tušil, za kým v skutočnosti jeho dievča ťahá srdce – za Slavom.

Slava Oľga nezaujímala, takže Jaro bol pre ňu jediné východisko. Jaro našťastie dlho odmietal čo i len rozmýšľať prečo. Bolo to tak a hotovo! Cítil, že svojej milej musí niečím zaimponovať, nech by to už bolo čokoľvek. Čímsi ju musí očariť. A keď sa Slavo nebojí kradnúť, tak sa nebojí ani Jaro!

Opäť sa vyťahuje, rozmýšľal za krčmovým stolom Slavo. Videl, ako sa Jaro na stoličke mrví a snaží sa na Oľgu s krikľavými perami zapôsobiť sebaistým správaním. Išlo iba o pózu, to Slavo prečítal z Jarovej prílišnej napätosti. Len aby mu Oľga opäť raz podržala. Slavo dobre vedel, akú má Jaro motiváciu na silácke reči. Ja sa z neho poseriem, povedal si Slavo v duchu, ale veľmi mu do smiechu nebolo. Nevidelo sa mu, že Oľga sedí s nimi za jedným stolom pri takej dôležitej debate. A Oľge zasa bolo jasné, že to najdôležitejšie si už jej spoločníci povedali. Keď prišla, mali už jej traja spolužiaci v sebe aj po dve pivá. O to práve šlo, aby toho veľa pred ňou neprezradili! Najmä Slavo sa obával prílišnej otvorenosti.

„No čo,“ tresol dlaňou Jara po pleci, „pán doktor, nehodia sa ti pred výškou nejaké bubáky?“ sám napokon vytresol viac, než by chcel. Na Oľgu, ktorá napínala uši, radšej od zlosti, čo to vytáral, ani nepozrel. Dočerta, načo spomenul peniaze? Dúfal, že si to Oľga nevšimla. Modlil sa. Na peniaze bola už od detstva cvičená vlastnou mamou, ktorá si po dvoch rozvodoch žila na celkom slušnej úrovni. Nikde nepracovala, mala solventného staršieho priateľa, ktorý sa rád postaral o ňu i o jej dcéru.

Jarovi rodičia chceli, aby ich syn bol lekár. Jeho stará matka so zdravým dedinským rozumom im však radila, aby chlapca dali radšej vyučiť za mäsiara. Lekár alebo mäsiar, však je to jedno! Slavo sa neraz Jarovi takto posmieval. Nebolo to jednoduché. Jarov otec cez svoje kontakty musel často načierať do tajnej noše známostí, aby syn nemal na vysvedčení aspoň zo päť trojok. Tým by sa sen o medicíne stal neuskutočniteľný. Na prijímacích pohovoroch na Lekársku fakultu Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach sa vtedy povinne rátal medzi dobré body študijný priemer za celé štyri roky strednej školy. Ak mal niekto zlý prospech, mohol si byť istý, že sa na medicínu študovať nedostane, aj keby zvládol prijímacie pohovory bez jedinej chybičky. Na druhej strane, Slavo zasa trošku tajne s Jarom rátal. Všeličo sa mohlo stať a mať kamarátovho otca, náčelníka polície, za chrbtom, nebola najhoršia poistka.

To je teda volovina! povedal si Slavo sám pre seba a hlasno sa vysiakal. Ráznejšie pridal do kroku idúc tmavou ulicou popri prízemných rodinných vilkách. Po Oľginom príchode piváreň Ponorku rýchlo opustil. Nemal z toho dievčaťa dobrý pocit. Striga! Odpľul si a pohrúžil sa znovu do myšlienok, ktoré sa mu v hlave vracali stále k jednej a tej istej téme.

Vykradnúť múzeum, ha! Šlohnúť starožitné obrazy. Ale čo budeme s nimi robiť? Môžem z toho ešte vycúvať? A načo? Uvoľnil sa. Zasmial sa. Uľavilo sa mu. Chvíľu mu bolo ľahko. To asi to pivo, hodnotil v duchu svoj stav z iných podobných skúseností. Veď ho už aj močový mechúr tlačil. A ak by nás chytili? Hovno! Nik na nás nepríde. Ako by našli dôkazy? Veď sme si to skúšali. Žiadne odtlačky prstov. Čoho sa dotkneme, to šlohneme! Krátko sa pri tejto predstave zasmial a akoby na jej potvrdenie, grglo sa mu od piva. Aha, aj duša svedčí. Slavo vypľul horké sliny, čo sa mu tlačili do úst zo žalúdka. Toho piva som zasa nevypil toľko, vracať nebudem, ale keby som si dal cigaretu, ťažko povedať, ako by to so mnou asi dopadlo. V duchu začal rozoberať nedávne udalosti, keď si lup plánovali. Pri návšteve múzea v rámci školskej exkurzie dopadla skúška nad očakávanie. Šli by tam aj sami, ale báli sa, že by si na nich niekto neskôr spomenul. Do múzea sa predsa chodí nenápadnejšie v organizovanej skupine. A zasa v Bohom zabudnutej krajskej metropole východného Slovenska, akým boli Košice v čase socialistického Československa, do múzea toľko návštevníkov nechodilo. Veď len kúsok, ani nie dvesto kilometrov bola hranica so Sovietskym zväzom. Presnejšie s Ukrajinou, ale vtedy to bol ešte Sovietsky zväz. Využili preto pravidelnú školskú akciu, ktorú aj tak museli v každom ročníku štúdia absolvovať, lebo bývalo dobrým zvykom, že košickí gymnazisti navštevujú múzeum, aby poznali vlastnú históriu – ako im zakaždým pripomenula profesorka dejepisu.

Lektorka idúca na čele skupiny študentov zišla dolu schodmi zabratá do rozhovoru s profesorkou dejepisu. Traja študenti na konci chodby osameli. Slavo, tučný Dodo s hrubým hlasom a uhrovitý Jaro. Stáli pred dvoma obrazmi. Umučenie Pána z pätnásteho storočia. A vedľa Ukladanie Kristovho tela do hrobu.

„A kde si videl u nás fotobunky, há?“ sykol Slavo cez zuby, keď Jaro pochybovačne skúšal nadvihnúť rám obrazu, či sa nespustí alarm. „Kde žiješ, človeče! Toto nie je hnijúci kapitalizmus! Toto je rozkvitnutý socializmus!“

Hlúposť! Slavo spomínal, ako to vtedy bolo. Pivo z Ponorky ho tlačilo pri kríku. Už by to nevydržal. Musel sa vymočiť.

„Ale basu máme aj tu!“ zahuhňal v múzeu Dodo.

V Slavovej mysli sa v spomienke toho večera hlasy striedali aj s charakteristickou intonáciou jeho priateľov. Na pive, keď spolu sedeli v Ponorke, nik nechcel ani len pomyslieť na to, že krádež policajti vyšetria a možno ich aj uväznia. Bolo by to na smiech, keby ich zavreli za to, že vykradli akurát väznicu. Tak sa totiž volalo staré historické múzeum – Mikušova väznica. Slavovi síce napadlo, prečo idú vykradnúť práve múzeum, ktoré sa tak osudovo volá. Nemohli si vybrať radšej Východoslovenskú galériu? Neprivolávajú takto na seba pohromu?

Akú?

Veď si to overili, ubezpečoval sám seba. Pod schodmi bola komora upratovačky s oknom do dvora. Zámku bola hračka otvoriť. Dnu vlezú cez okno, stačí vyrezať otvor na skle nožom, ktorý sa volá diamantový, hoci na ňom žiaden diamant nie je. Nôž zohnal Dodo, ukradol ho zo školskej dielne. Otvorom strčia dnu ruku, otočia kľučkou a sú dnu. Tá Oľga je strašná kurva! Slavova myseľ obalamutená pivom preskočila na inú tému. Na zvláštnu podobnosť názvu múzea s ich možným osudom nechcel myslieť. Ani na policajtov. Všetky negatívne predstavy odháňal z mysle, aby sa nenaplnili, aj keď si možnosť zlého konca jasne uvedomoval. Vravel si však, že nebude zbytočne poverčivý ako stará baba. Idú vykradnúť múzeum, čo sa volá Mikušova väznica, a hneď by ich mali strčiť do ozajstnej basy? zvažoval. Somarina!

Znova si spokojne odpľul. Zapol si rázporok na nohaviciach a pokračoval v ceste nočnými Košicami domov. Oľga tak vytočila chudáka Jara, že by sa dal na krádež, len aby jej dokázal, akého má vtáka a fotra za sebou. No nič, spolu preskákali už aj iné veci. Slavovi nešlo do hlavy, ako si Oľga jeho kamaráta obkrútila okolo prsta. Bolo mu z toho trochu smutno. Spomenul si, ako na zemiakovej brigáde nosili po večierke dievčatám z blízkej krčmy vodku – cez okno, aby ich nechytili profesori. Túžili sa spolužiačkam dostať aspoň pod paplón. Za to, že vtedy pretiahol Olinu, sa predsa len trochu hanbil. Hovno, málo piva som vypil! povedal si, aby potlačil ďalší zlý pocit, a otvoril bránku do dvora domu, v ktorom býval. Podľa svetla spoza kuchynského okna videl, že mama nespí. Čakala ho.

Prečo Olina na brigáde provokovala?

Si mäkký! odula nad jeho správaním opovržlivo pery. Ostatné baby sa v posteliach chichúňali v tme.

Kým tam boli aj ostatní chalani, najprv si k nej suverénne ľahol. Oľga vždy najviac provokovala. Rada chodila vyzývavo oblečená. Mala dráždivé reči a cez prestávky sedela na lavici a rozťahovala nohy v krátkej sukni. Všetci chalani túžili vidieť čipkované nohavičky. No vtedy na brigáde, na zemiakoch, išlo do tuhého. Cítil, že sa dostal do pasce. Iba netušil, do akej. To ju mal pretiahnuť v izbe, kde boli aj iné spolužiačky?

Si mäkký! kvákala ho za vlasy. Slavovi udrela do tváre červeň. Ešte dobre, že bolo tma. Prudko sa na ňu navalil a snažil sa vyvliecť z nohavíc.

„Baby, čo ten robí!“ vyprskla do čiernej noci Olina. Smiala sa. Strašne ho rozčuľovala. Najradšej by jej struhol zaucho.

„Áu, on ma bije!“

„Čuš!“

„Áu...“ mykala sa. Hanbil sa. Hrozne. Už nemohol cúvnuť. Nebolo kam. Pritlačil jej dlaň na ústa. Uhryzla ho. Potvora!

V skutočnosti sa Oľga bránila iba naoko, toľko Slavo rozoznal. Chcela ho, vedel to, veď o chvíľu ho nežne hladkala po vlasoch, hoci vykrikovala, aký je somár. Vnútri bola rozpálená a vlhká. Až vtedy naozaj zmĺkla.

Slavovi to šlo veľmi rýchlo. Oľga sa už nesmiala. V izbe zostalo hodnú chvíľu dusné ticho.

Ako môže chodiť po svete taká striga? Aký opak bola Katka! Ešte šťastie, že ju Slavo spoznal až po tej hlúpej brigáde. Stať sa mu to vtedy, keď začali Katka so Slavom spolu chodiť, nemohol by sa jej pozrieť do očí. Ozaj, vedela o tom, čo robili s Olinou? Nikdy jej to nepovedal. A v duchu sa zastrájal, že ani nikdy nepovie. Dobre, že bola Katka o rok v nižšom ročníku, aj keď mu otvorene povedala, že celá škola hovorí, aký je Slavo grázel.

A vtedy si Oľga, keď s ňou už Slavo nechcel nič mať, začala s chudákom zakomplexovaným Jarom. S tým, čo mal najviac uhrov na tvári. Jaro s Oľgou spával. Slavo to vedel, kamarát sa mu hneď pochválil, aj keď prvý raz mal ejaculatio praecox. Za predčasný výron sa Slavo Jarovi smial, hoci on na zemiakovej brigáde pochodil takisto. Oľga sa nejako dozvedela, že mu to Jaro zavesil na nos. Rozzúrila sa. Chudáka Jara skoro zabila, že mu to vyzvonil. Práve Slavovi, pred ktorým bola Oľga na koni za tú noc na brigáde. Tak Jara dorafala, že mal tvár od jej nechtov samu chrastu.

Jaro však svojím chválenkárskym priznaním získal dobrú radu. Slavo mu odporučil, nech si predtým trochu vypije. Vedel, prečo mu to radí, ale Jarovi sa s vlastnou skúsenosťou nepochválil.

Jaro poznal iný príbeh. Taký, v ktorom Slavo pretiahol Oľgu v izbe plnej ďalších dievčat. A to bolo ohurujúce. Rovnako aj fakt, že spolu súložili v čase, keď ostatným v triede sa o tom iba snívalo. Na druhý raz Jaro počúvol Slavovu radu a už to bolo lepšie. Aj keď mal strach, či vôbec nejaké druhý raz s Oľgou po tom cirkuse bude. Slavo sa Oľge dosť nechutne vysmieval, že si nabalila nemožného ejakuláka uhráka Jara. Nešlo mu však do hlavy, prečo mu to Oľga nevrátila a nevysmiala sa ona jemu, veď ani Slavo nevydržal oveľa dlhšie. Nevedel, že Olina na Slava v skutočnosti žiarlila. Milovala ho! A zároveň nenávidela za to, že si ho nedokázala k sebe pripútať. Po čase Slava podpichovanie prešlo. Bol rád, že jeho najlepší kamarát Jaro je konečne spokojný. A Oľga zostala Slavovi ľahostajná.

Kto by chcel takú kurvu?! vravel si Slavo často v duchu. Vošiel do domu a privolal si výťah. Keď otvoril dvere od bytu, v predsieni začul mamin hlas:

„Kde si bol?“ sedela v kuchyni oblečená v župane. Známy, povestný tichý tón, bol však pre Slava značne hlasný. Vedel, čo znamená. O chvíľu matka hlas zvýši a začne mentorovať.

„Nevedel som, že už som ženatý,“ zahundral. Uhol očami pred jej priamym pohľadom. Nechcel veľa hovoriť, aby nezbadala, že pil. To by si musel vypočuť prednášku aj o otcovi.

„Ešte si nezmaturoval...“ Jasné, už je to tu. Slavo si sťažka vzdychol. Matka zvýšila hlas.

„Nevzdychaj! V tejto domácnosti mám na to právo iba ja. Ešte mám za teba zodpovednosť!“

„No a?“ nechápavo na ňu vyvalil nebovomodré oči.

„No a, mama? A čo?“ opäť uhol pohľadom. Veď on ju ľúbi a mama to vie.

„Nehovor mi zasa, že ma máš rád. Ja ti už na tvoje reči, ako ma ľúbiš, nenaletím!“

Už-už to bude ono. Začína sa prednáška. Poznal tie slová naspamäť.

„Mami,“ unavene mávol rukou, „nie sme v škole, dobre?“

Matka sa razantne postavila. Zaujala bojovný postoj:

„Ale to ti hovorím...“

„Hej, skončíš gymnázium,“ dopovedal za ňu, „a pôjdeš kadeľahšie.“

„Už si dospelý.“

„Už si dospelý,“ opakoval po mame ako ozvena.

„Som zvedavá, či ťa prijmú na vysokú.“

„Aj ja.“

„Keď nie, pôjdeš na vojenčinu.“

„Otec sľúbil...“

„No, ten pravý! Len aby aj splnil!“

Slavo sa zvalil ako mech do postele. Cez okno nazrela luna.

„Spi!“ zahundral na mesiac. „Už spi, ty ožran!“ rozosmial sa. Teplo v izbe akoby rozohrievalo stuhnutý alkohol v žilách. „Braček mesiac, ty si sa opil. Akosi tancuješ. Bude z teba zlodej, rozumieš? Zlodej!“

Kým sa Slavo zhováral s mesiacom, na bráne tmavého panelového činžiaka na sídlisku Terasa zavŕzgali vchodové dvere.

„Neťahaj ma tak!“ Oľga sa ostro vzoprela Jarovej ruke. Zaľúbený a trochu podgurážený mládenec sa s ňou náhlil hore schodmi.

„Pssst! Neziap!“ šepkal v prítmí schodiska. Oľga sa rozosmiala. Najprv len tak do hrsti, potom z nej smiech vybuchol a rozliehal sa na chodbách spiaceho činžiaka.

„Čuš!“ zahriakol ju Jaro a mocne si dievča privinul.

„Ale, maznáčik chce byť chlap!“ ironicky prehodila. Trochu sa od neho odtlačila. „Čo by povedala mamička?“ zádrapčivo sa zasmiala.

Jaro mlčal. Pritiahol si ju ešte tuhšie. A pomaly povalil na studené betónové schody. Oľga zmĺkla. Pod sukňou jej oboma rukami horúčkovito driapal zo stehien nohavičky. Bola spokojná. Konečne zistila, čo chystá Slavo s tučným Dodom a s týmto ťuťmákom, čo jej to vytáral a za odmenu na nej fučí. Tak chlapci by sa chceli operiť! Zasmiala sa pri tej predstave, Jaro si smiech mylne vysvetlil a ešte viac sa na ňu navalil. Jemne ho pokvákala za vlasy na temene hlavy, skoro akoby z lásky.

Na druhý deň bolo v triede ticho. Za oknami jarné slnko osvetľovalo špinavý chodník. Na trávniku sa povaľovali papiere z blízkych smetiakov. Za katedrou vážny učiteľ s prešedivenou hlavou listoval v malom notese.

„Hemi!“ dvihol zrak spoza okuliarov. Slavo sa zahniezdil v zadnej lavici. „Čo s vami?“ otázka visela vo vzduchu, akoby na ňu ani nebolo treba odpovedať. Slavo sa vzdorovito vystrel. Potom sa pomaly postavil v lavici.

„Čo so mnou, súdruh profesor?“

„Veď vy viete,“ pokýval slovenčinár významne hlavou. „Povedzte mi Horovove diela!“

Slavo zaškúlil na lavicu. Nebadane sa pokúsil otvoriť učebnicu. Profesor z neho nespúšťal oči. Vzdal to. Odkašľal si. Zahľadel sa na oblok: „Horov... napísal, napísal... Palmy a limby...“

Učiteľ pokýval hlavou: „Správne, až na to, že to bol Andrej Plávka.“ Uprel zrak do študentových modrých očí. Slavo sklonil hlavu, uhýbal pred profesorovým pohľadom. „Čo povieš mame?“

Slavo si znova odkašľal.

„Človeče, maturita za dverami, chápeš?“ dohováral mu profesor.

Chápem, chápem! Slavo vedel, že by sa mal učiť. Lenže už aj tak to, čo v učení zmeškal, nedobehne. A on sa namiesto drvenia na maturitu dal do spolku s kamarátmi na taký risk. Kradnúť! Kto to nezažil, nevie, ako veľa na to človek v skutočnosti potrebuje odvahy. Kradnúť nie je žiadne zbabelstvo. To je priam hrdinský čin! A tento starý liťák, ako profesora literatúry prezývali, opakoval ustavične dokola: Učiť sa, učiť sa, učiť sa. Celkom ako Lenin.

Nevdojak sa usmial.

„Však ťa ten smiech, Hemi, prejde. Veľmi sa nespoliehaj na to, že tvoja mama učí na tomto gymnáziu. Sám dobre vieš, aká je prísna aj na teba, hoci si jej syn.“ Ešte to! Slavo sa nahlas zasmial. On aby to nevedel?

Večer, po polnoci, diamantová čepeľ noža na sklo rezala plátno, akoby to bolo maslo. Vlákna ticho pukali, vôbec sa ostriu nebránili. Na chodbe Mikušovej väznice, kde bolo známe košické múzeum, bolo počuť iba slabý praskot. Napätie v tučnej Dodovej tvári zvýrazňovali ťažké kvapky potu. Slavo si pomáhal jazykom vystrčeným na hornej pere. Na literatúru už ani nepomyslel. Jaro na konci chodby mával rukou: pokojne, pokojne! Srdce mu bilo tak, akoby mu malo roztrhnúť hrudný kôš. Kristus z obrazu hľadel na nich ubolenými očami. Dodo nervóznymi prstami skrúcal plátno.

Na stene zostali dva prázdne rámy. Jednu rolku si strčil pod koženú bundu Slavo, druhú Dodo.

„Katkááá!“ kričal Slavo na druhý deň z jednej strany ulice na druhú stranu. Dievča kráčalo po chodníku na opačnej strane cesty. Nepočula ho. Slavo sa rozbehol, ale musel počkať, kým pred ním prefrčí autobus.

„Katka!“ Slavov hlas sa strácal v lomoze električky, ktorá šla zasa z vedľajšej ulice na križovatku pri budove národného výboru s vežovými hodinami oproti športovej hale na konci Kuzmányho ulice. Dievča pohodilo hlavou, aby si striaslo z očí kadere vlasov. Prechytila si v ruke kabelku. Stromy vedľa cesty mámivo voňali rozkvitnutými kvetmi. Slavo sa odrazu cítil kdesi v kútiku duše hrozne opustený, akoby išlo o nejaké tajomné znamenie, že ju vidí neplánovane ísť po inej strane ulice. Katka nemala o Slavovi ani najmenšej potuchy, a pritom kráčal iba neďaleko od nej. A to práve v deň, keď v Mikušovej väznici viseli na stene dva prázdne rámy. Stačilo naozaj iba prebehnúť na druhú stranu ulice ku Katke, na ktorú márne vykrikoval. Nepočula ho pre hluk z premávky. Tak málo a bol by spolu s ňou. S ňou!

Slavo sa odrazu toho plánu vzdal. Katka bola preňho oveľa viac vzdialená, než by si sám vedel pripustiť. Bola ako bytosť z iného sveta.

Nie. Slavo náhle pochopil: Ja som bytosť z iného sveta, nie Katka. Je možné, aby sa ich svety spojili? Aby bol Slavo opäť Slavom? Tým Slavom, pre ktorého bola Katka celým vesmírom? Bude to vôbec niekedy možné? Zatiaľ vo vlastnom vnútri cítil niečo úplne iné. Jeho svet bol úplne naruby. Na prvom mieste v ňom dominovali dve rolky plátna. Na nič iné sa nedokázal sústrediť. A on už na ne nechcel myslieť!

Aspoň nie stále! Keď si krádež predstavoval, nebolo to také ťažké. Stačila len drzá odvaha bez zaváhania. Tak prečo na druhý deň, keď už bolo dávno po krádeži, bolo odrazu všetko také zložité? Čo ho to gniavilo a tlačilo? Nútilo jednostaj myslieť iba na tie dve plátna s vyobrazením Krista?

Výčap U Imina smrdel krčmovým pachom skysnutých pivových mláčiek na drevených stoloch. Dodovi s Jarom sa v ten večer leskli oči od prázdnych pollitrových pohárov. Na Slavovej tvári bolo badať únavu.

„Čo s tým?“ hlesol Slavo do ruchu štrngania skla a nezrozumiteľného bľabotu od vedľajších stolov. Jaro pokrčil plecami. Dodo sa nezmyselne rozosmial.

„Do Nemecka,“ vyriekol napokon Jaro opitým jazykom.

„Ako?“ opáčil Slavo.

„Cez Maďarsko,“ vytresol Jaro bez rozmýšľania. Na čele mu svietila odporná červená vyrážka.

Slavo struhol sklamanú grimasu: „Ty si debil! Maďarsko má hranicu s Rakúskom.“

„No a?“ nechápal kamarát. „Veď Rakúsko susedí s Nemeckom!“

Aj keby to vyšlo, čo s peniazmi? Ako by ich maskovali, aby nik nezbadal, že náhle majú viac ako inokedy? Slavo by si pozor dal, ale tí dvaja, hotové nešťastie! Predstavil si, ako Jaro s Dodom vymetajú bary. Určite by sa nezdržali, aby to neroztočili. A to by mohla byť pohroma! Slava zaskočilo, aký je napätý a čo za myšlienky mu blúdia v hlave. Ešte obrazy nepredali, žiadne peniaze nemajú, a on sa strachuje, čo s nimi urobia. Nahlas však nepovedal nič. Mlčky si odpil z pivového pohára.

„Ako na kare!“ odula namaľované pery Olina. Chlapci sa mykli a prekvapene na ňu pozreli. Stála pri stole, akoby spadla z neba. Hodila pred nich poskladané noviny. „Hen píšu, že niekto ukradol z Mikušovej väznice dva obrazy. Umučenie Pána a Ukladanie Kristovho tela do hrobu. V čiernej kronike. Páchateľ neznámy.“

Dodo nedočkavo rozložil poskladané stránky košického Večera. Oline zvedavo behali oči z jedného mládenca na druhého. Prisadla si k Jarovi. Tučný Dodo si mimovoľne pomädlil ruky. Veď on vedel, čo s obrazmi. Nie nadarmo mal strýka vedúceho v Tuzexe!

Tuzex bol obchod, kde sa predával výlučne tovar zo Západu. Platilo sa poukážkami, ktorými komunisti nahrádzali doláre, marky či iné západné valuty. Ak občan socialistického štátu dostal zo Západu peniaze, nesmel si ich v banke vyzdvihnúť, ale dali mu za ne v tej hodnote poukážky. Bonami sa dalo nakupovať iba v špeciálnych obchodoch – Tuzexoch. Pracovníci tejto organizácie často služobne chodievali na Západ. Aj do Nemecka na nákup tovaru do Tuzexu. A Dodov strýko rodine a dobrým známym nikdy nepovedal nie. Dodo to vedel. Neraz už takto strýko vyniesol za oponu totalitného režimu pre kapitalistických zberateľov kradnuté umelecké diela. Pravda, väčšinou šlo o kríže či oltárne kalichy z kostolov, na ktoré ako cirkevné relikvie socialistický štát veľmi nedbal, najmä ak pochádzali z niektorej zapadnutej dedinky na východe Slovenska. Tam ani nevedeli, aké poklady v kostole majú. Starý kňaz bol už zväčša senilný, no stávalo sa, že ho v dedine vôbec nemali. Kňazov bolo málo. Ísť študovať za kňaza, keď na nich všade striehli oči tajnej služby, nebolo vôbec lákavé. Dedinčania najlepšie vedeli, kde si duchovný skrýval cenné predmety. A keď sa starý farár pobral za svätými, kým prišiel nový, cenný kalich nahradili kópiou a nikto nič nezbadal. Dodov strýko už možno vyniesol aj niečo cennejšie, trebárs tiež kradnuté obrazy. Nebyť Doda, Jaro so Slavom by sa nikdy na krádež obrazov nedali. Ani by im nenapadlo ukradnúť staré cirkevné plátna z múzea. Teraz akoby sa báli vrátiť k pôvodnému plánu ponúknuť obrazy Dodovmu strýkovi. Veď by ich mohol prezradiť.

Všetci traja sa na tom zhodli, že keď už tie plátna majú, najlepšie bude chvíľu vyčkať, kým krádež upadne viac do zabudnutia.