Start

Copyright © Adriana Macháčová 2015

Jacket design © Viera Fabianová 2015

Slovak edition © Ikar 2015

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2015 ako svoju 757. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4336-1

1

„Volala mi Ema,“ ozval sa nečakane Dávid Brunner, akoby si na to len teraz spomenul. Pohodlne sa natiahol v starom koženom kresle, vyložil si nohy na stôl a ruky si zopäl za hlavou.

Lýdia sa robila, že nepočuje, ale už sa nevedela sústrediť na dej rozčítaného románu. Zmienka o Eme ju rozladila. Nahnevane prižmúrila oči. V mysli sa vrátila o päť rokov dozadu. Úplne jasne, akoby to bolo len včera, videla Emin štíhly nahý chrbát, ako sa v pravidelnom tempe dvíha nahor, klesá, vypína, opäť sa uvoľňuje a jemne zavlní. Trvalo zopár sekúnd, kým si uvedomila, že pod ňou leží Hubert a mocné ruky zvierajúce Emin zadok, patria jemu. V tej chvíli jej neviditeľný nôž tupo a zdĺhavo prenikal kožou, potom tenkou vrstvou podkožného tuku a cez svalovú hmotu až do hrude.

Hrozná chvíľa, na ktorú nedokáže zabudnúť...

Zdesená vybehla z izby a lapajúc dych, omráčene zastala v strede chodby.

„Lydka, prosím, prosím, vypočuj ma, vysvetlím ti to,“ dobehla Ema za ňou, naprávajúc si pokrčené šaty.

„Ako si mohla? Ako si mohla?“ Lýdia zdvihla hlavu a prižmúrenými očami sa nenávistne zahľadela do sestrinej tváre. Slzy sa jej rozkotúľali dolu tvárou, stekali jej po brade, vpíjali sa do tenkého trička a na látke vytvárali veľké fľaky.

„Lydka, absolútne nechápem, ako k tomu prišlo. Trochu viac som pila, stratila som kontrolu sama nad sebou. Nič to neznamenalo, ani sa nič nestalo. Nič medzi nami nie je. Naozaj, musíš mi veriť,“ zahmlievala Ema, ako sa dalo, a vystrela k Lýdii ruky, aby ju objala. Lýdia sa uhla, pery sa jej skrivili výsmechom i pohŕdaním.

„Ty kurva! Si obyčajná kurva!“ zvrieskla a znechutene sa odvrátila.

Ako ľahko sa môže všetko v jednej chvíli zmeniť. Navždy... pomyslela si Lýdia a nasucho prehltla, aby sa zbavila trpkosti, ktorú pocíti zakaždým pri zmienke o Eme. Prekliala deň, keď sa zrútil jej svet. Znenávidela sestru, protivilo sa jej na ňu myslieť, vyhýbala sa jej a odmietala o nej počúvať. Rodina pred ňou takmer dva roky nesmela vysloviť ani jej meno.

Ema sa Lýdii nikdy neospravedlnila za to, že jej zviedla priateľa, nikdy nepovedala prepáč. Hľadala len akési výhovorky, chabé vysvetlenia, ktoré sa Lýdii takmer vždy doniesli do uší, či už cez mamu, otca, alebo spoločných známych. A tak Emina zrada zhrýzala Lýdiu aj po rokoch.

Deň čo deň si zakazuje myslieť aj na Huberta Hopfa. No nedarí sa jej to, nevie byť voči spomienkam, ktoré ju skľučujú, ľahostajná. Darmo si nahovára, že Hubert bol len muž, s ktorým mala kedysi pomer, muž, ktorý si ju nezaslúžil.

Keby jej hneď vysvetlil, prečo sa vyspal s jej sestrou, azda by to bolo iné. Možno by mu aj uverila, že sa chcel iba uistiť, že je najlepší...

„Koľko si ich mala predo mnou?“ Hubert nežne odhrnul Lýdii vlasy z krku a pobozkal ju.

„Prečo ťa to zaujíma?“ zasmiala sa. „Chceš sa porovnávať? Vieš, že neznášam porovnania,“ upozornila ho.

Prevalil ju na posteľ, pevne priľahol a bozkávajúc jej tvár, mumlal: „Aj tak viem, že moje mužstvo ťa očarilo. Som najväčší, však je to tak? Priznaj sa...“

Lýdia sa zo sklamania dlho zbierala a nedôverovala mužom. V srdci cítila bolesť, v hlase mala zakódovanú mrzutosť. Nahovárala si, že záujem o ňu muži len predstierajú. Napokon zistila, že sa dá žiť aj bez lásky a nikto ju už nepresvedčí, že milovať je dôležité.

„Lydka, počuješ ma? Volala mi Ema,“ zopakoval Dávid, keď videl, že ho manželka nevníma a očividne o niečom premýšľa.

Lýdia pozrela na Dávida, no v skutočnosti ho naozaj nevnímala, úplne ho prehliadala, akoby sledovala vzduch nad ním. Zložila si z očí dioptrické okuliare v jemnom zlatom ráme, zavrela knihu a položila ju na nízky konferenčný stolík. Rozochvene sa postavila a prešla k oknu. Nechcela, aby jej videl do tváre.

S Hubertom naraz končili vysokú školu, písali diplomovku, učili sa na štátnice. Po nich sa plánovali vziať, stať sa obaja chirurgmi, mať aspoň dve deti... Krásne plány, ktoré jej mladšia sestra zničila, rozdupala. Ukradla jej snúbenca, sprosto ho pretiahla a potom sa zaňho vydala! Prečo? nešlo Lýdii do hlavy. Veď sestra jej tvrdila, že to pre ňu nič neznamenalo. Klamala!

Zahľadela sa von. Slnko ešte stále hrialo, hoci už bolo niečo po šiestej a jeseň pomaly predo dvermi. Koľká v poradí, čo sa so svojou sestrou nevidela? Piata...

Nebodaj sa mi konečne chce prísť ospravedlniť, alebo si spomenula, že mám narodeniny a chce mi prísť zablahoželať? Nemala by pristúpiť ani na jedno, ani na druhé. Veď Ema ju nepozvala ani na svadbu... I keď... to bolo správne rozhodnutie. Aj tak by nebola prišla.

„Lydka, prečo mi neodpovedáš?“

„Odkiaľ má tvoje číslo?“ opýtala sa, nepozerajúc na manžela.

„Neviem, zrejme som jej ho niekedy dal, keď som sa s ňou u vašich náhodne párkrát stretol.“

Lýdia pokrútila hlavou.

„Zajtra sa staví, chce ti zablahoželať...“

Staví? Sama? A čo tak zrazu? Určite za tým niečo bude.

„Ty si ju sem pozval?“ pootočila sa a zlostne naňho zazrela.

„Nepozval! Veď ti hovorím, že mi volala. Pozvala sa sama. Pochop, nemohol som jej predsa povedať, že nemôže prísť. Lydka, je to tvoja sestra.“

Mhm, sestra, pomyslela si roztrpčene. Pekná sestra, len čo je pravda! Mlčky sa začala prechádzať popred okno. Priam fyzicky cítila, ako ju Hubert bozkáva na pery, bradu, líca, čelo... Aj tak viem, že moje mužstvo ťa očarilo. Som najväčší, však je to tak? Priznaj sa...“ počuje, ako so smiechom šepká a s neuveriteľnou jemnosťou ju dráždi, vsúva nohy medzi jej...

„Prečo mlčíš? Tak povedz už niečo. Na čo myslíš? Snáď sa nechceš pred ňou zatĺkať?“ ozval sa Dávid po chvíli. Dlho sa neodvážil s Lýdiou o sestre prehovoriť. Po svadbe, keď tú tému niekoľkokrát otvoril, sa vždy pohádali.

Lýdia stisla plné pery, sú veci, ktorým chlapi nikdy neporozumejú. Z vrecka džínsov vytiahla gumičku a stiahla si husté ryšavé vlasy do hrubého vrkoča. Bola pekná, sebavedomá a vždy pripravená na najhoršie. Navonok ako kameň, pokojná a chladná, ale v jej vnútri to neraz vrelo. Nebola priveľmi zhovorčivá, nepestovala priateľstvá a do spoločnosti chodila, len keď musela. Dokonca aj v práci ako lekárka interného oddelenia hovorila len toľko, koľko bolo treba. Hoci kolegov rada oslovovala priatelia, nepokladala ich za blízkych ľudí. Popravde žiadnych priateľov nemala. Bola emancipovaná samotárka a tak jej to vyhovovalo. Spoliehala sa sama na seba.

„Otvorím víno,“ prehovorila úsečne, nereagujúc na Dávidove otázky. „Dáš si?“ opýtala sa manžela a nečakajúc na odpoveď, zamierila do kuchyne. Z chladničky vybrala fľašu bieleho chardonnay, odkrútila vrchnák a naliala do dvoch elegantných pohárov na vysokej stopke. Vrátila sa do obývačky, poháre položila na stôl a sadla si späť do kresla.

Dávid si zložil nohy zo stola a oprel sa o lakte, aby bol bližšie k manželke. „No tak, zlatko, narodeniny sú ideálnou príležitosťou hodiť všetky hriechy minulosti za hlavu,“ povedal tak láskavo, ako len vedel. Sľúbil svokre, že sa za Emu prihovorí, veď je už najvyšší čas, aby na všetko zabudli.

„Tebe sa to hovorí, no nie je to také jednoduché. Srdce má vlastnú pamäť.“

„Viem, ale hádam si pamätá aj iné, či nie?“

Lýdia potriasla hlavou, vzala si pohár a zaprela sa do operadla.

„Pozri, Lydka, aj vaša mama má už toho nezmyselného harmonogramu, kedy ktorá príde, plné zuby. Dokedy sa chcete obchádzať, kým neumrie?“

Lýdia zatočila vínom, mlčky sledovala jeho elipsu, kým sa neustáli, až potom si odpila. Možno má Dávid pravdu, žerie ju len hlúpa pýcha, veď Hubert bol už len ilúziou, už jej nepatril. Bol to len dávny príbeh. Mať tak amnéziu, zabudnúť v jednom okamihu na všetko...

„Lydka,“ Dávid sa načiahol a pohladil ju po kolene.

„Čaká, že jej napíšem...“

Lýdia pozrela Dávidovi do očí. Vyzeral unavene a nervózne. Projekt rekonštrukcie starého bytového domu pre zahraničného klienta mu dával zabrať. Vrásky na čele mal hlbšie, čierne vlasy trochu strapaté. Z opálenej tváre mu svietili prenikavé modré oči. Bol naozaj príťažlivý a úspešný architekt, ale nemilovala ho. Vzala si ho len preto, aby si vyliečila zlomené srdce.

V kútiku duše dúfala, že časom, neskôr, predsa len začne niekoho milovať a konečne prestane žiť so spomienkami dvojaký život. Vraj sa to dá naučiť, len treba chcieť, a Dávid by si to zaslúžil, ale jej sa to nedarilo. Ani časom. K Dávidovi stále nič necítila. Nezaujímala sa o jeho túžby, vyhovela mu, keď naliehal, ale bola chladná, bez citu ako kat. Neraz si to vyčítala, veď jeho pričinením znovu získala stratenú sebadôveru, ale na lásku to nestačilo.

Plytko sa nadýchla: „Nech teda príde zajtra o piatej.“ Neverila, že to povedala. Ema bola posledný človek, ktorého túžila vidieť. Toľko úsilia vynaložila, aby na Huberta zabudla, a teraz sa k nej tá historka vráti ako zatúlaný prašivý kocúr.

2

Lýdia nenápadne, spoza záclony, sledovala sestru. Tak predsa prichádza sama! Navysokých ihličkách opatrne kráčala pomačacej dlažbe dolu Michalskou ulicou apodvečerné slnko jej farbilo vlasy domahagónova. Blížila sa kvchodovej bráne starého meštiackeho domu vyobliekaná vjedovato ružových šatách svýstrihom takmer popupok. Vjednej ruke zvierala listovú kabelku, vdruhej ligotavú ozdobnú taštičku sdarčekom. Nakrku jej viala dlhá hodvábna štóla.

Modelečka, drala sa Lýdii najazyk štipľavá poznámka; pocítila nejasný strach.

Pohľadom rýchlo skontrolovala drahé kanapky aobložené chlebíky, ktoré priviezli len predhodinou zcateringovej spoločnosti, anadno pohára si naliala zčerveného vína, čo nachystal Dávid. Obrátila ho doseba najeden dúšok anapäto čakala, kedy sa ozve zvonček.

„Ema, ahoj,“ Dávid otvoril dvere anaznačil švagrinej, aby vošla. „Som rád, že si prišla.“

„Ahoj,“ pozdravila Ema asúsmevom vstúpila dnu. Lýdia si ju nepozorovane kriticky premerala. Bola akási iná. Prsia mala väčšie, vlasy dlhšie, driek štíhlejší, ba dokonca aj oči sa Lýdii videli zelenšie. Kvalitná látka šiat, luxusné topánky, dokonalý mejkap ačerstvá manikúra robili zEmy dámu.

„Vyzeráš výborne,“ Dávid ju pobozkal nalíce.

„Ďakujem, ale zdanie klame,“ Ema sa polichotene usmiala. Štóla zkrku jej skĺzla naplecia, keby ju Dávid nezachytil, dopadla by nazem.

Typické, pomyslela si namrzene Lýdia. Emina nemá koketná hra navšetkých zaberala. Stále jej čosi padalo, alebo potrebovala, aby jej vyhliadnutý muž niečo podržal. Zatvári sa bezradne, akože nevie, kam má ísť, nevie, koľko je hodín... Robí to úmyselne. Prinej má každý chlap pocit, že jej musí pomáhať, ukázať smer, pridržať dvere, či aspoň napraviť padajúcu štólu. Rada vzbudzuje pozornosť.

„Tadiaľto,“ Dávid viedol Emu chodbou. Lýdia ich sledovala, vrhala skúmavé pohľady raz najedného, raz nadruhého. Striehla nakaždý sestrin pohyb, rafinovanosť jej mimiky... NaDávidove oči, ktoré pozreli naEmine ústa... askĺzli aj nižšie? Zdá sa jej to iba, alebo sa Dávid naozaj usmieva akosi ináč, trochu komicky? Nie, nezdá!

Lýdia sa zmietala vpokušení schmatnúť sestru zadlhý gaštanový vrkoč avyhodiť ju. Vari jej preskočilo, keď dovolila, aby knim prišla? Nemala súhlasiť! Nebude sa sňou hrať narodinu!

Neskoro! Musím sa nato vykašľať, povedala si vduchu aodvrátila tvár. Už je to tak dávno, čo jej Ema ublížila, ale itak ju popálila žiarlivosť apredočami sa jej mihla silueta sestrinho holého chrbta...

Nie! Naokamih pevne stisla viečka, aby sa tej predstavy zbavila, boli to muky.

„Skoro som to nenašla,“ povedala Ema zadychčane. To mala byť výčitka? prebleslo Lýdii hlavou. Ja som tiež uteba nebola! Vlastne uvás, poopravila sa. To ťanetrápi, čo? Podrazáčka špinavá!

„Máte to tu krásne. Och, aké vysoké stropy atie malé staré okná!“ Ema sa rozhliadala okolo seba. „Necítite sa tu stratení?“ opýtala sa, keď zachytila Lýdiin pohľad.

„Nie,“ odsekla Lýdia sucho. Oči sa im stretli.

„Všetko najlepšie!“ prihrnula sa knej Ema, akoby sa medzi nimi nikdy nič nestalo. Objala ju okolo krku apriložila si líce kjej lícu. „Lydka, sestrička, prajem ti krásnu tridsiatku,“ šepla takmer nečujne adoruky jej vtisla taštičku sdarčekom.

Poďakuj sa ausmej sa, nabádal Lýdiu dotieravý hlások. Nikdy sa neusmievaš ako ostatní ľudia, tak sa aspoň teraz usmej, aj keď len zoslušnosti... Vedela, že by tak mala urobiť, ale nedokázala pohnúť meravými kútikmi úst. Inštinktívne sa odtiahla. Darček, beztoho, aby sa dotaštičky pozrela, položila nataburetku kvešiaku.

Prešli doobývačky.

„Ema, nech sa páči, sadni si,“ Dávid ukázal nakreslo, Ema sa elegantne usadila aladne si prehodila nohu ceznohu.

„Ako sa ti darí, čo rodinka, deti ešte neplánujete?“ vyzvedal Dávid, opatrne nalievajúc víno dopripravených pohárov.

Ema mávla rukou, oči sa jej zaleskli: „Nemám sa čím chváliť.“

Lýdiu sestrina odpoveď podráždila, ale pokúšala sa udržať svoje emócie nauzde. Pekne ztoho vykľučkovala, len čo je pravda, pomyslela si trpko. Orodine sa radšej nebavme, čo chceme, vieme predsa odmamy, tá je naším hromozvodom.

„Niečo kvínku,“ Lýdia prisunula tanier skanapkami achlebíkmi bližšie.

„NaLydku,“ Dávid nadvihol pohár aobe sestry ho nasledovali.

„NaLydku!“ zvolala Ema aodpila si. „Čo to pijeme, celkom slušné víno,“ pootočila sa kDávidovi.

Lýdia stisla pery. Aké je podľa nej slušné víno? Víno môže byť skvelé, sladké, korenisté, jemné, kvalitné, ale vôbec nie slušné.

„Mňa sa nepýtaj, vínam nerozumiem. Kúpila ho Lydka, ona sa vtom vyzná,“ pochválil Dávid manželku. „Mne chutí aj víno, ktoré znalci označujú zadruhotriedne.“

„Budeš sa čudovať,“ usmiala sa Ema, „ale vínam náhodou rozumiem aj ja...“

Ešte lepšie, Lýdia prekvapene nadvihla obočie. Nabudúce si dám víno načapovať vstánku utrhovníkanaMiletičke, rovno dotejto fľaše adám ti šancu, nech sa prejavíš. Vlastne, nabudúce už nebude!

Ema znalecky zatočila vínom vpohári, privoňala aodpila si malý dúšok. „Tento ročník je mimoriadne vydarený, má vsebe slniečko. Alibernet, dvetisícdeväť.“

Lýdia ju vnemom úžase pozorovala. Scéna ako vyšitá zoseriálu Búrlivé víno.

„Uhádla som?“

„Áno,“ prikývla Lýdia. Nebolo to ťažké, veď fľaša stála nastole, otočená etiketou priamo knej.

Ema detinsky nadskočila vkresle: „No nie je to fantastické?!“

„To teda je,“ zamrmlala Lýdia sarkasticky aznudene sa posadila dohojdacieho kresla zantikvariátu. Nemohla ho vystáť, neznášala hojdanie, ale bol zneho dobrý výhľad nacelú priestrannú obývačku. Anajmä naEmu, ktorá, ako sa zdalo, mienila rozoberať iba neškodné témy.

„Avy sa máte ako?“

„Ďakujeme, ako sa to vezme – raz lepšie, raz horšie. Vieš, ako to vživote chodí,“ odpovedal Dávid zdvorilo analožil si natanier pripravené lahôdky.

Lýdia naňho začudovane pozrela. Čo je toto zakonverzácia? Kedy je lepšie akedy horšie? žiadalo sa jej opýtať.

„Čo to čítaš, Lydka?“ Ema šibla pohľadom naknihu sozáložkou, položenú napoličke vedľa lampy.

„Román,“ odpovedala Lýdia jedným slovom.

„Očom je?“

„Zlekárskeho prostredia,“ zamrmlala. Také príbehy čítala najradšej.

„Stále pracuješ naKramároch?“

Ďalšia otázka, len aby reč nestála, pomyslela si Lýdia. Veď tá beštia je určite dokonale informovaná. Mama nič neudrží aprečo by aj mala? Ona má obe dcéry rovnako rada.

„Stále,“ vyriekla nedbanlivo. Všimla si, že Ema nevie, ako ďalej. Čo tak povedať prepáč, nehnevaj sa, sestrička... nabádala ju pohľadom. Máš čo vysvetľovať, tak dotoho!

„Tieto slososom sú výborné,“ zachraňoval Dávid situáciu, prežúvajúc kanapku.

„Ponúkni sa, Ema,“ vyzvala sestru Lýdia. Ema sa namiesto toho zničoho nič postavila.

„Chcem vám niečo povedať,“ odmlčala sa. „Vlastne vás oniečo poprosiť,“ dodala pochvíli.

Nastalo rozpačité ticho. Lýdia si vzala kanapku sosyrom, rozobrala ju, syr vrátila späť ahrozno si vložila doúst. Cmúľala ho ako cukrík, prehadzovala bobuľku najazyku anapäto čakala, čo sestra povie.

Ema teatrálne zatriasla dlaňami. „Hubert má inú, je koniec,“ sklopila zrak atrhane nabrala dych.

VLýdii kdesi podsrdcom začal vyvierať tichý vnútorný smiech. Tak ti treba, zmija falošná! Bolí to, čo? Čosi otom viem! Táto bolesť len tak neustúpi, je zhubná aakútna, beznádeje nauzdravenie. Nezaberajú naňu analgetiká.

Spomenula si, ako jej kedysi takmer puklo srdce, ateraz sa teší zosestrinej bolesti. Nebuď zlomyseľná, napomenula sa, Ema potrebuje hrejivé slová...

„To ma mrzí,“ ľahostajne vyriekla arozhryzla hrozno. Nato, že si sa rozišla smanželom, vyzeráš bohovsky dobre, dodala vduchu. Predstavila si seba poHubertovej nevere – bola zúfalá, opustená, zhrbená, nevyspatá, skruhmi podočami apopraskanými žilkami natvári odplaču.

„Nebuď ironická, Lydka!“ vyrútila sa Ema nasestru.

„Teba nikdy nič nemrzí! Žiješ si ako nazámku,“ rukou urobila oblúk. „Máš všetko! Mala by si mi byť vďačná, že som ťa Huberta zbavila. Je to obyčajný netvor! Nevieš si ani len predstaviť, ako som žila!“

„Ale nehovor!“ odsekla Lýdia zlostne. Rada by si život sHubertom vyskúšala sama, lenže sestrinou vinou nemohla. Často snívala otom, aké by to sním bolo. Lýdia si vedela predstaviť každý deň akaždú noc smužom, ktorého kedysi nadovšetko milovala...

„Prečo si taká?“ Eme preskočil hlas.

„Prečo? Ty sa ma pýtaš prečo?“ Lýdia zbledla odpobúrenia. „Keď si sním spala, pomyslela si si namňa?“

Ema sklopila oči. Sestra sa knej správa, akoby nosila načele stigmu. Nadýchla sa. „Viem, že ti to nikdy nevysvetlím, Lydka. Bola som namol opitá aHubert to zneužil.“

„Takže už si bola aj namol opitá! Čo ešte ktomu svinstvu popridávaš?“ vyprskla Lýdia zlostne.

„Prečo si to vtedy neriešila? Nepočúvala si ma, vykašľala si sa nato!“ bránila sa Ema.

„Dobrovoľne si si ho zavesila nakrk, tak čo sa teraz sťažuješ?! Toľko ste sa navzájom utešovali, až ste to spečatili manželstvom!“

„Ty si ma pokojne nechala, nech si ho zavesím nakrk! Teraz už viem, prečo si to urobila. Prenechala si mi ho, aby ma zničil! Dobre si vedela, aký je to manipulatívny neurotik!“

Lýdia sa jedovato zasmiala: „Fí, to bola najmúdrejšia veta, akú si kedy povedala, škoda, že taká hlúpa.“

„Buď ksebe úprimná, Lýdia, priznaj farbu! Poviem ti pravdu, som šťastná, že si našiel inú obeť, hoci mňa obvinil znevery, vyhodil zbytu naulicu, všetko mi vzal, ba dokonca vymenil aj zámku nadverách!“

„Nehraj tu divadielko, Ema. Nato ti ja nenaletím!“

„Samozrejme, že nie, prečo by si mi aj mala naletieť?! Veď ty si odzačiatku vedela, aký to je zloduch, tak sa netvár ublížene! Veľa som premýšľala nadtým, čo sa vtedy stalo, aniekedy si myslím, že ste to namňa sHubertom narafičili. Ty preto, aby si sa ho zbavila, aon preto, aby mohol neskôr trápiť celú našu rodinu. Je to odporný maniak!“

Lýdia sa uškrnula: „Preboha, čo to tu splietaš?! Nezhadzuj vinu nainých. Vraj maniak! Odrazu!“

„Áno, maniak! Robil zomňa blázna, premiestňoval aschovával mi veci. Niekedy som si myslela, že som totálne strelená. Celé hodiny som hľadala kabelku, prstene, dokonca aj topánky. On si zatiaľ spokojne pískal aposmieval sa mi, že mi vysychá mozog... Bola som čoraz nervóznejšia, bála som sa, že vhlave naozaj nemám všetko vporiadku.“

Lýdia sestru pobavene pozorovala, nebrala Emine reči vážne.

„Nezazeraj namňa! Je to pravda! Som rada, že mi nešibe!“ Ema si zaklopala načelo.

Lýdia posmešne nadvihla obočie: „Si si istá?“

„Lydka, vždy si bola kumne zlomyseľná, urážala si ma bystrými poznámkami aštipľavými posmeškami. Ani teraz nevieš byť iná? Koľko sme sa nevideli?!“ Ema nechápavo pokrútila hlavou. „Niečo ti poviem, Lydka, ak to už dávno nevieš. Raz zistíš, aký Hubert vskutočnosti je, tak ako som to zistila ja. Ľutujem len, že som nato prišla tak neskoro. Mala by si vedieť, že preHuberta si bola tvrdý oriešok. Ty akoby si city ani nemala, nevedel ťa trápiť tak ako iné ženy, preto ťa aspoň podvádzal. Sám mi to povedal! Kade chodil, natriasal svojím pávím chvostom, vychvaľoval sa predtými, čo ho boli ochotní počúvať, koľko žien dostal. Amyslím, že aj mňa si zobral len preto, aby ti ublížil.“

Lýdii sa rozbúchalo srdce. Nie, neverí jej. Klame, len aby sa ukázala vlepšom svetle. Nevraživo sa pozrela sestre doočí, akoby vnich hľadala čriepky lži. Musí niečo povedať, čím by ubránila Huberta aich lásku. Ale má to vôbec význam? Žiadalo sa jej plakať, utiecť, ľahnúť si naposteľ, tvár si ukryť dovankúša...

Čo je to sňou? Prečo vsebe stále živí predstavy,že by jej sHubertom bolo dobre, že by sním bola šťastná? Zrak jej nevdojak skĺzol naobrúčku.

Dávid si odkašľal aaby prerušil vyostrujúcu sa debatu, načiahol sa apotiahol Emu zaruku.

„Sadni si, Ema, lebo sa zosypeš, aupokoj sa. Môžeme ti nejako pomôcť?“ opýtal sa sozáujmom.

Ema zamihala viečkami ako prináhlom vyrušení azviezla sa nasedačku vedľa Dávida.

Lýdia ju nedôverčivo pozorovala: „Tie mihalnice máš umelé?“

„Prosím?“ Ema natiahla krk.

„Ale nič,“ Lýdia hodila rukou.

„Lydka,“ napomenul ju Dávid zmierlivo aEme naznačil, nech pokračuje.

„Nemám kde bývať,“ zapriadla Ema žalostne.

„Aha,“ Dávid ju ľútostivo pohladil poramene. Lýdia ohúrene vytreštila oči, vzala svoj pohár aporiadne si upila zvína. Hubert ju vyhodil zbytu? Sú predsa manželia, takže byt jej patrí rovnakým dielom! Nato sú zákony.

„Byt je len jeho, zdedil ho pobabke ešte preduzavretím nášho manželstva,“ dodala Ema navysvetlenie, akoby čítala Lýdiine myšlienky.

„Aha,“ zopakoval Dávid azúčastnene pokýval hlavou.

„Zatiaľ som umamy, lenže dochádzať zBanskej Bystrice je náročné nielen načas, ale aj finančne,“ dodala nešťastne.

„Aha...“

„Nemohla by som načas, kým sa trochu pozviecham aniečo si nájdem, bývať uvás?“ opýtala sa Ema nesmelo abokom pozrela naDávida.

„Čože?“ Lýdii takmer vypadol pohár zruky. Sestrin spôsob myslenia ju zakaždým prekvapil. Toľká drzosť ju ohromila. „Nie, tu bývať nemôžeš,“ povedala mrazivo. Odzlosti ju išlo roztrhnúť. Toto je tá Dávidova ideálna príležitosť hodiť všetky hriechy minulosti zahlavu? Cha!

„Prečo nie?“ zareagoval Dávid prekvapene. Smanželkou si vymenili pohľady. Jeho oči dávali Lýdii jasne najavo, že je bezcitná akrutá. Sestra volá opomoc, aona ju odmieta!

Dávidov pohľad rozhneval Lýdiu ešte väčšmi. Dohovorili sa poza môj chrbát? zahryzli sa donej pochybnosti.

„Myslím, že to nie je dobrý nápad,“ vyriekla odhodlane.

„Nebuď malicherná, máme veľký byt apracovňu takmer nevyužívame,“ rozohnil sa Dávid, rozhodil rukami, lakťom len tak-tak minul starožitnú stojaciu lampu vedľa sedačky. „Tak včom je problém?“

„Nie, Dávid,“ precedila Lýdia pomedzi zuby. Vnútorné napätie sa vnej stupňovalo. „Aby som bola úprimná, je mi fuk, že to Eme sHubertom nevyšlo. Sestrička si rýchlo nájde ďalšiu obeť, oto sa nebojím, ale unás bývať nebude,“ dodala hrubo. Vsluchách jej búšilo, sama neverila, že by bola schopná toľkého cynizmu.