Start

Jozef Banáš

DEMENTI

Text © 2015 by Jozef Banáš

Jacket design © 2015 by Richard Kučera Guzmàn | RICHIE STUDIO Cover photo © 2015 by Peter Frolo

Design © 2015 by Viera Fabianová

Photos © 2015 by Jozef Banáš, Juraj Šebo, TASR/Martin Baumann, František Iván, Milan Kapusta, František Kocian, Shutterstock

Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4550-1

Poďakovanie:

Ďakujem všetkým, ktorí sa rozmanitými spôsobmi podieľali na vzniku tejto knihy.

Sú to: Barbora Drobná, Gabika Belopotocká, Tatiana Ušalová, Vierka Fabianová,

Daniel Forgács, Janko Kulich, Juraj Šebo, Ivan Šesták, Peter Frolo, Richard Guzman, Martin Ištván.

Moje špeciálne poďakovanie patrí literárnemu kritikovi Alexandrovi Halvoníkovi.

MOTTO :

Občas nie som si istý, či svetu vládnu múdri ľudia,

ktorí si z nás robia žarty, alebo dementi, ktorí to myslia vážne.

Mark Twain

AKÝ JE BANÁŠ?

PREČO DEMENTI?

PREČO SPRÁVA O STAVE REPUBLIKY?

PREČO DEMOTIVAČNÁ KNIHA?

PREČO PRÁVE JÁ? 

VYSVETLENIE 
NAMIESTO ÚVODU  

Aký je Banáš?

Priatelia, veľmi dobre viem, prečo od prvého slova dementujem všetko, čo budete – ak budete – v tejto knihe čítať. Ak by ste po jej prečítaní nadobudli dojem, že ju napísal seriózny človek, mohlo by to svedčať o vašej ľahkovážnosti. Bol by som nesmierne rád, keby ste vedeli, s kým máte do činenia. Žiaľ, nemôžem uviesť všetky prívlastky, ktorými ma poctili moji odporcovia. Väčšina z nich sa totiž nenachádza v Slovníku slovenského jazyka a nie sú použiteľné ani v tejto knihe. A možno sa mi ich ani všetky nepodarilo zachytiť. Tie najvražednejšie prívlastky som dostal od anonymov. Preto ma veľmi mrzí, že som sa im nemohol adresne poďakovať.

Na vyjadrenie vďaky mojim neprajníkom využívam preto aj túto možnosť. Patrí sa verejne poďakovať za dojemnú angažovanosť v mene verejného blaha aj anonymovi, ktorý na svojom blogu uverejnenom pod menom Jaro XYZ zhodnotil moju deštruktívnu kompetentnosť v rozhovore so mnou, publikovanom v istom periodiku takto:

JaroXYZ | 19.03.2015 17:58 1

Keď sa na Slovensku objaví meno Banáš, prvé, čo sa vám vybaví, je Adela Banášová, celebrita, ktorá trčí už pomaly aj zo škatuľky sardiniek i z chladničky, vyzíza spod postele i spoza závesov, no prosto všadebolka. Predpokladám, že celebrita Banáš je rodina... Tento článok je pre mňa prvou príležitosťou demaskovať celebritu a slovenskú „elitu“ – Banáša. Jeho meno som zaregistroval už v súvislosti s výzvou ukončiť vojnové štvanie, poukazujúc aj na podobnú nemeckú výzvu. Po prečítaní tohto rozhovoru je mi však jasné, že pán Banáš nie je celebritou a „elitou“ len tak pre nič za nič. V jeho názoroch sa jasne črtá: idealizmus, povrchnosť, nesystematickosť, nedostatočné poznanie historických, ekonomických, vojenských, celospoločenských skutočností a súvislostí, neschopnosť chápať veci v globálnych súvislostiach. Sotva sa dá pochopiť, že pri týchto slabých stránkach v oblasti rozumových schopností a duchovna mu bolo voľakedy dovolené stať sa relatívne vysokopostaveným úradníčkom v NATO. Dnes sa (opäť bez pochopenia širších súvislostí) vyjadruje proti NATO, pričom sa snaží sebeckým spôsobom pred blížiacou sa totálnou vojnou zachraňovať iba seba, svoju rodinu a svoj rodný kraj. Jozef Banáš nie je vôbec postavou, ku ktorej by sme sa mali v budúcnosti utiekať so žiadosťou o posúdenie situácie a návrhu riešení. I keď on to určite cíti ináč a bol by rád, keby sa s ním v budúcnosti počítalo. Ak by niekoho zaujímali tie správne názory a riešenia pre lepšiu budúcnosť, treba sa vrátiť do obdobia ZOH v Soči, k demonštráciám na Majdane a udalostiam tesne po zvrhnutí vlády a prezidenta na Ukrajine. Ľudia, ktorí vtedy vystúpili na verejnosť a vystríhali pred tým, čo máme dnes predo dvermi, sú skutočnými garantmi užitočných analýz a riešení pre slobodnú, spravodlivú a mierovú budúcnosť. A nie akýsi Jozef Banáš, aj keď sa s väčšou časťou toho, čo teraz povedal, dá vo všeobecnosti súhlasiť.

Prečo dementi?

Ak otvárate túto knihu v nádeji, že vám osočovaním iných posilním ego, radšej ju hneď zatvorte. Slávnostne vyhlasujem, že táto kniha nie je o dementoch, debiloch, idiotoch, odkundesoch, hlupákoch, bláznoch, tupcoch, chumajoch, sprostákoch, chmuľoch, dilinoch, prázdnych makoviciach, kreténoch, imbeciloch, trubirohoch, mamľasoch, trkvasoch, bibasoch, primitívoch, podliakoch, pokrytcoch, hotentotoch, chňupoch, magoroch, cvokoch, trúbach jerichových, somároch korunovaných, o hlavách zadebnených, slabomyseľných, pomätených, o tých, čo padli z jahody, z mesiaca, na hlavu či dokonca o mimozemšťanoch. Táto kniha nemôže byť v žiadnom prípade o dementoch, pretože slovo dement, a tobôž jeho množné číslo, vôbec nie je spisovné, takže som ho nemohol použiť, i keby som chcel. Ak by sa vám napriek môjmu nástojčivému varovaniu zdalo, že to tak trochu predsa len je o vyššie uvedených typoch, pre každý prípad všetko napísané v knihe dementujem, čo znamená – oficiálne popieram! Inšpiroval ma k tomu môj predvídavý kolega diplomat, ktorý za oných socialistických čias po výzve do diskusie nečakane zdvihol hlavu a preventívne varoval celé osadenstvo schôdze: „Súdruhovia, poviem svoj názor, ale už vopred hovorím, že v prípade nesúhlasu väčšiny s ním nesúhlasím ani ja.“

Prečo správa o stave republiky?

Správy o stave čohokoľvek, tobôž o stave republiky, nepodávam rád.

Vonkoncom si neberiem príklad z takých, čo by takéto správy najradšej predkladali aspoň raz ročne. Okrem Správy zo študijného pobytu v politike, ktorú som podal po skončení môjho pobytu v parlamente pod názvom Idioti v politike, nebol dôvod na podávanie správ. Nerobievali to ani naši prezidenti, prečo by som sa mal od nich odlišovať. K podávaniu správ mám negatívny vzťah už od vojenského cvičenia v priestore Valaškoviec, keď sme v roku 1973 tankami T 34, ktoré zničili Nemcov pri Stalingrade, odrovnali značnú časť Vihorlatských lesov. Len čo sme dorazili na konečné stanovisko, dali sme sa po dobre vykonanej práci do jedla.

Vyprázdnil som konzervu a zahodil ju za chrbát. Všimol si to veliaci major Gola, hľadajúci obeť, a zrúkol na mňa: „Čatár Banáš, nerobte mi tu bordel!“ Vzápätí zrúkol ešte mocnejšie: „Pozor! Podajte správu o výsledkoch cvičeňá!“ Postavil som sa do pozoru a podal som správu o výsledkoch cvičenia, ktoré som odhadom zhodnotil asi hektárom zničeného lesa. Major vyskočil a zareval: „Ty vaše voloviny ma nezajímajú, ja scem správu o výsledkoch!“ Keďže rukolapnejší výsledok cvičenia som narýchlo nevedel artikulovať, major ma pokarhal pred nastúpenou jednotkou. Od tej chvíle som cítil jeho averziu, ktorá neskôr vyústila až do mojej degradácie. Iste chápete, že ak som sa po takom traumatickom zážitku predsa len rozhodol napísať správu o stave republiky, musel som mať na to, ako hovorieval môj otec, sakramentský dôvod. Tým dôvodom bola Správa o stave republiky prednesená prezidentom republiky Andrejom Kiskom v júni 2015. K predloženiu vlastnej správy ma popchli najmä jeho slová: „Uvedomujem si tiež, že pred vami vystupujem v čase, kedy budú už zakrátko vznikať mnohé ,správy o stave republiky‘. Správy a hodnotenia našej krajiny, ktoré si vytvoria ľudia, niekedy skryte vo svojej mysli alebo pri diskusiách v rodine alebo so svojimi známymi. Všetky tieto ,správy o stave republiky‘ budú mať už onedlho úplne rovnakú silu a budú si rovnocenné, pretože v marci budúceho roka v parlamentných voľbách každý sám, svojím volebným hlasom alebo svojou neúčasťou vo voľbách vydá svoju vlastnú správu o stave republiky.“ Prezident v zásade vyslovil oprávnenú obavu, že ak by ho so svojimi správami predbehli iní, tú jeho by už sotvakto počúval. Keď ma už teda prezident vyzval – teda nie priamo a nie práve mňa, ale nás mnohých a nepriamo –, aby som ako občan tejto krajiny bez akýchkoľvek škrupúľ sformuloval svoje postoje, prečo by som ho aspoň raz neposlúchol a prečo by som to nespravil? Nebudem prvý, a ak ma nebudú čítať, tak preto, že prvý bol prezident. A možno sa na mňa ani nebudú toľkí hnevať, keď sa nehnevali na prezidenta. Navyše, ako uvediem v ďalšom, patrím v tejto krajine k drvivej menšine spôsobilej, ochotnej a vôbec – pracovať.

Správy môžu byť dobré a zlé. Správa o stave republiky prednesená prezidentom môže byť len dobrá. Prezident musí občanov motivovať, a preto niektoré veci radšej nepovie, alebo ich povie metaforicky. Napríklad pozoruhodnú myšlienku o tom, že dnes je Slovensko krajinou, o ktorej nerozhodujú iní. Na rozdiel od prezidenta si musím správu písať sám a možno budem jediný, kto si ju aj prečíta. V každom prípade úlohou mojej správy je, na rozdiel od prezidentovej, demotivovať. Najjednoduchšie ľudí demotivuje pravda. Človeka sa v slabých chvíľkach zavše naozaj zmocňuje pocit, že doterajšie ušľachtilé pravdy ľudí zväčša motivovali k malovernosti, k mrzkostiam a k slepému kuracinovstvu. Preto moja pravda chce predovšetkým demotivovať. Ktohovie, možno aj vyprovokuje k nevídaným činom, ale čo už. Ak by k tomu predsa len došlo, dúfam, že nebude musieť zasahovať polícia. Najväčším nebezpečenstvom dnešného sveta nie je povážlivý úbytok zásob nafty, uhlia, zlata, kyslíka či železa, ale ubúdanie zmyslu pre humor, toho úžasného pocitu, keď sa nám natriasajú bránice a liečivo nás oslobodzujú. Možno sa na mojej správe budete smiať menej ako na prezidentovej, ale nenahnevám sa ani vtedy, keď sa na nej budete smiať viac.

Prečo demotivačná kniha?

Všade, kam prídem, počúvam, aké máme my Slovenky a Slováci nízke sebavedomie. Akí sme zakríknutí, ustráchaní, ba dokonca vyplašení. A to i napriek skutočnosti, že sa u nás vydávajú a hojne čítajú motivačné knihy o tom, ako sa odkríknuť, zodvážniť, zúspešniť, ozdraviť, scieľavedomiť, posilniť, spružniť, zosebavedomieť, zoštíhliť či dokonca ako spotentnieť. Pulty kníhkupectiev sa prehýbajú pod masou návodov, ako lepšie hovoriť, ako si získať priateľov, ako vychádzať so šéfom, ako milovať, ako si nájsť prácu, ako sa zbaviť starostí, ako uskutočniť svoje sny, ako nájsť zmysel života a smrti. A výsledok? Slovenský občan naďalej chudobnie, priberá, stále menej si rozumie so šéfom, prichádza o prácu, chorľavie, má čoraz viac starostí, menej si verí, viac sa bojí, potí, šedivie, častejšie mu vypadávajú vlasy i zuby a stráca nielen priateľov, ale neraz i životný zmysel a šmrnc. Hovoriac teda rázne nie tejto motivačnej pliage, pokúšam sa zrozumiteľne ukázať, ako byť lepším. Je to jednoduchšie, ako si myslíte. Stačí, ak sa na začiatok opäť naučíme smiať. Netvrdím, že nie sú v našej krajine ľudia, ktorí sa nesmejú, ale je nás čoraz menej a trend je alarmujúci. Zaostávame dokonca aj za smejúcim sa zahraničím. Skvelý zmysel pre humor prejavil napríklad Nór Stoltenberg, šéf inak prevažne vážnej organizácie NATO, keď vyhlásil, že NATO sa nedá vtiahnuť do pretekov v zbrojení s Ruskom, pretože NATO vyrába dvadsaťpäkrát viac zbraní ako Rusko. Našťastie naše zaostávanie v smiechu nedáva pokojne spať ani vláde. Možno mám na tom skromnú zásluhu i ja. Svojho času som istému členovi vlády povedal, že keby som mal zmysel pre humor ako on, šiel by som sa živiť pohrebníctvom. Dotyčný člen vlády sa totiž preslávil svojím zanieteným rozprávaním anekdoty o kine, ktorým sústavne predlžoval zasadania nášho ústavného orgánu. Keď zaznela jeho otázka: „A tento poznáš?“, vyťahovali členovia vlády noviny a daktorí sa dokonca pustili i do mienkotvorného denníka.

Humorofilný minister sa však nedal:

„Stretne jeden druhého a pýta sa ho: „Kam ideš?“

„Do kina“

„Čo dávajú?“

„Quo vadis?“

„Čo to znamená?“

„Kam ideš?“

„Do kina.“

„Čo dávajú?“

„Quo vadis?“

„Čo to znamená?“

Keď minister zistil, že kolegovia sa nesmejú, dal sa do vysvetľovania:

„Nerozumiete? Pointa je v tom, že quo vadis? po latinsky znamená kam ideš? Takže keď sa ten jeden pýtal, čo hrajú, a ten druhý odpovedal quo vadis?, vlastne povedal: kam ideš? Rozumiete už?“ Až toto bol zvyčajne okamih, keď členov vlády pochytil záchvat smiechu. Škoda, že tento muž už z politiky odišiel. S vďakou si naňho spomínam aj pre jeho príznačnú korektnosť. Raz sme diskutovali v hlúčiku poslancov cez prestávku rokovania Národnej rady, keď k nám z pánskeho záchodu pribehol s ohromujúcou zvesťou kolega, vychýrený vtipkár: „Páni, na pánskom záchode je kolegyňa Iksová.“ Dotyčný pán minister ju obhajoval: „Vystupuje po prestávke ako prvá, možno si v strese zmýlila dvere, dámske toalety sú hneď vedľa.“ Kolega vtipkár sa však nedal: „Lenže ona je na pisoári.“ Schytil nás záchvat smiechu, ale korektný člen vlády si šiel informáciu preveriť. Dodnes vtipkárskemu kolegovi neodpustil, že ho nachytal.

Možno i na základe tejto skúsenosti vypracovala vláda návrh zákona o povinnosti smiať sa, ktorý Národná rada schválila v zrýchlenom konaní. Slovensku tak svitá na lepšie časy. Podľa oxfordského slovníka znamená zmysel pre humor (sense of humour) schopnosť nachádzať alebo vytvárať zábavné situácie. Iste uznáte, že v zmysle tejto definície patrí Slovensko k najhumornejším krajinám. Mám však predsa len pocit, že naša schopnosť vytvárať humorné situácie vysoko prevyšuje schopnosť takéto situácie nachádzať a najmä zvládať.

Moja kysucká babičenka sa napriek ťažkému životu schuti a rada smiala. Večne namosúrené susedky jej ustavične predhadzovali, že keď sa smeje, panenka Mária plače. Toto tvrdenie pesimistických Kysučaniek asi nemá logiku, lebo ak je Panna Mária spravidla vždy uplakaná, prinajlepšom vážna, my by sme sa museli v kuse rehotať. Myslím, že náš smiech nemá s Máriinými slzami nič spoločné, pretože ich roní rovnako v Izraeli (dokonca olejové), v Malajzii i na Srí Lanke. Ak plače v týchto krajinách preto, že sa tam ľudia smejú, prečo potom plače i v našej Banskej Štiavnici? Iste uznáte, že by bolo hlúpe, keby Sedembolestná Bohorodička plakala bez dôvodu. Podľa návodu Kysučaniek by sme jej mali s nejakým dôvodom pomôcť. Tak sa, prosím, smejte. Ako vravieval náš major Gola: „A bude tu veselo, boha vašeho!“

Prečo práve ja?

Na Slovensku človek naozaj nemusí byť prorokom, aby si mohol uťahovať z hlupákov. Drvivá väčšina Slovákov si totiž podľa prieskumu agentúry HOKUSPOKUS myslí, že drvivá väčšina Slovákov sú hlupáci. Istý môj známy docent, ktorého kolega dostal profesorský titul, sa spravodlivo rozčúlil: „Ak sa ten chudák nazdáva, že ho budem odteraz oslovovať profesor, veľmi sa mýli. Pre mňa ten idiot ostáva naďalej len kolegom.“

V zmienenej satirickej knihe Idioti v politike definujem idiota ako človeka s mentálnou retardáciou. „Idio“ však v starej gréčtine značí prvú časť zložených slov s významom „zvláštny, osobitý“. Podľa takejto interpretácie definície by každý, kto je v menšine a nepatrí k väčšine, mal byť idiotom, konšpirátorom, provokatérom, jednoducho čudákom. V mojom prípade však nejde ani o jednu z uvedených možností, ale o nevyhnutnosť. Musel som vziať do vlastnej réžie knihu o slovenských idiotizmoch, keďže ju nemal kto napísať. Neveríte? Posúďte sami:

Takže, priatelia, iste uznáte, že táto súvaha sa jednoducho musela pre mňa stať osudovou životnou výzvou.

Nuž, zaujal som pracovnú polohu a začal zarezávať. Nepredkladám vám teda nič iné, len výsledok svojej nanútenej práce.

SLOVENSKÁ REPUBLIKA AKO SA DOSTAŤ NASLOVENSKO

AKO SA DOSTAŤ ZOSLOVENSKA DETSTVO NASLOVENSKU

ŠTYRIA CIKAJÚCI CHLAPCI (HLAVNÉ MESTO)

SLOVENSKÝ DOM

Slovensko

Slovenská republika

Ak chcete písať oakomkoľvek štáte, musíte začať jeho históriou. Je toprekvapujúce, ale Slovensko patrí ktakým štátom, ktoré majú históriu. Veľmi krátku, ale oto intenzívnejšiu. Napokon, štát ležiaci nahlavných dejinných križovatkách ani nemôže mať nudné dejiny. Slovákov, kuktorým sa to ešte nedostalo, chcem informovať, že sme jedna znajmladších krajín sveta. Založenie terajšieho štátu nám vyšlo natretí pokus. Prvý sme spravili14. marca 1939 askončil sa 8. mája 1945. Druhý pokus sme spáchali1. januára 1969, keď sme vrámci Československej socialistickej republiky vyhlásili Slovenskú socialistickú republiku. Tento pokus sa skončil 1. marca 1990. Tretí pokus sme urobili 1. januára 1993. Včase záverečných prác naknihe, vlete 2015, Slovenská republika ešte stále existovala, čo je zatiaľ rekord vtrvaní samostatných Slovensk. Hovorí sa, že otcom prvého Slovenska bol Andrej Hlinka, otcom druhého Gustáv Husák atretieho Vladimír Mečiar. Uvedomujúc si zložitú mentálnu situáciu tejto krajiny som stále viac presvedčený, že otcom Slovenska nemohol byť ani jeden zvyššie uvedených mužov. Nemusel to byť niekto omylný apomerne neschopný. Alebo mal priveľa práce atrochu to odflákal. Vychádza mi to naPánaboha alebo naniekoho, kto konal vjeho zastúpení. Mám nedobrý pocit, že pritvorbe Slovenska bol už Pánboh akomak unavený, atak dal pokyn svojmu námestníkovi. Ten túto úlohu zadal dajakému výskumnému ústavu, ktorý stvorením Slovenska očividne poveril niektorú zosvojich početných pobočiek. Napokon ostalo stvorenie našej krajiny nanejakom subalternatívnom nebeskom anjelovi, ktorý sa – podobne ako Francúzsko aAnglicko vMníchove – príznačne nanás vykašľal. To, že nebeská kolaudačná komisia prebrala Slovensko aj sovšetkými jeho nedostatkami, je premňa dôkazom, že Pánboh sa načloveka naozaj dosť podobá.

Nuž čo, vznikli sme potretí raz ašampanské nanovoročný prípitok sme chladili ešte zaČesko-Slovenska. Zopice silvestrovskej noci sme sa zviechali už ako občania samostatného Slovenska. Opica nebola bohvieaká, ale hlavne, že už bola naša. Naše hranice sme si – ako zvyčajne – nevydobyli, ale boli nám určené. Umiestnili nás dovoľného priestoru medzi Poľskom, Ukrajinou, Maďarskom, Rakúskom aČeskom, hoci sa vraj našlo zopár odvážlivcov, ktorí namietali, že by bolo lepšie, keby sme sa nachádzali naNovom Zélande anaplnili najtypickejšiu túžbu nášho národa – zašiť sa, pokiaľ možno čo najďalej amať odvšetkých svätý pokoj. Mali sme asi umocných vtedajšieho sveta slabý lobing, atak sa tu dnes musíme naťahovať nielen sosusedmi (zmienený Nový Zéland nemá žiadneho!). Navyše nám sem strčili aj Rómov, Maďarov, Čechov, Poliakov, Rusínov, Nemcov, Záhorákov, Koňarov, Vraňarov, Prešpurákov abohviekoho ešte. Skutočnosť, že máte viacerých susedov, však nemusí byť len naťarchu. Môžete si vybrať, kuktorému sa pridáte. Alebo naopak, sused si môže vybrať vás. Ak sa ukáže, že sused, ktorého ste si vybrali alebo ktorý si vybral vás, nebol najoptimálnejší, môžete odneho odskočiť. Nám sa, našťastie, vhistórii vždypodarilo včas prebehnúť nastranu víťazov. Potom sme víťazom permanentne prejavovali vďačnosť zato, že sme snimi mohli zvíťaziť aže zabudli, naktorej strane sme boli predtým. Popravde treba povedať, že nám knášmu dnešnému umiestneniu trocha dopomohli aj Česi – najmä jeden, ktorého mnohí Slováci dodnes aspoň vduchu neznášajú. Volal sa Eduard Beneš. VParíži odmietol slovenskú hranicu vytýčenú Milanom Hodžom avyrokoval jej posunutie nahranicu Dunaj – Ipeľ, aporoku 1945 vybojoval aj pripojenie Rusoviec, Jaroviec aČunova. Zhistorických prameňov vyplýva, že ako argument použil Chalupkovu báseň Mor ho!, podľa ktorej už včasoch Rímskej ríše lietali slovenské orly zaDunaj. Maďari sa však chytili iných Chalupkových veršov: „Preleteli cezDunaj, ceztú šíru vodu, sadli tam zapomedzím slovenského rodu.“ Skúšali nimi dokázať, že zmienené obce už boli zapomedzím Slovákov. Podôkladnej analýze Chalupkovej básne však spojeneckí jazykovedci dokázali, že Chalupkove orly nelietali napomedzie, ale zapomedzie, čo je veľký rozdiel. Keďže Maďari sa ocitli nastrane porazených, dobrí spojenci uznali argumenty našim.

Slovensko je jedna zmála krajín, ktoré nemali štátnu doktrínu, aj keď sa spravilo niekoľko vcelku vydarených pokusov ojej vypracovanie. Málokto vie, že sa to napokon takmer podarilo britskej princeznej Diane, keď 8. mája 1991v bratislavskej Mestskej knižnici otvorila oddelenie preslabozrakých anevidiacich. Heslo „Nič nevidím, nič nepočujem“ sa postupne stalo ústrednou myšlienkou doktríny oslovenskej štátnosti, ktorá sa zrodila naSilvestra roku 1992. Už sama skutočnosť, že Slovensko sa zrodilo počas silvestrovskej noci, dávala tušiť, že sme krajina, vktorej nikdy nebude núdza okabaret.

Ako sa dostať naSlovensko

Je prirodzené, že ak chcete lepšie spoznať nielen našu, ale ktorúkoľvek krajinu, musíte sa donej najprv dostať. Ak sa chcete dostať naSlovensko, musíte ho nájsť, ato nie je vždy jednoduché. Raz si nás pletú soSlovinskom, inokedy sČeskom, alebo nás nenájdu len preto, lebosi nás nepletú snikým. Preto by naši predstavitelia mali nosiť sosebou mapy avzahraničí prikaždej vhodnej inevhodnej príležitosti ukazovať, kde sa nachádzame. Nedá sa nič robiť, zahraničie si nanás musí zvyknúť. Podobne ako väčšina krajín, aj my máme štyri svetové strany. Geografická poloha Slovenska nakrižovatke západoeurópskych avýchodoeurópskych kultúr dramaticky ovplyvňovala aj rozdiely medzi západnou avýchodnou časťou Slovenska. Základný rozdiel medzi týmito dvomi časťami tkvie vtom, že navýchode vychádza slnko skôr ako nazápade. Západ východu Slovenska sa logicky začína navýchodnom konci obce Východná apokračuje až poukrajinskú hranicu. Naopak východ západu sa začína nazápadnom konci obce Východná akončí sa primoravskej hranici. Vzhľadom nato, že slnko stojí najvyššie napoludnie, ktorého majú najviac nastrednom Slovensku, najopálenejší Slováci sú Stredoslováci.

Vdávnych časoch sa naSlovensko prichádzalo navozoch, koňoch, kočoch, pltiach, poníkoch, ale vinkvizičných časoch inametlách bosoriek, ktorých bolo neraz viac než nepriateľov. Včasoch menej dávnych prišiel niekto naSlovensko zčasu načas aj naobrnenom transportéri či tanku. Pokiaľ ide oSlovákov, prichádzajú voväčšine prípadov naSlovensko tým spôsobom, že sa tu narodia. Rodia sa vpôrodniciach, niekedy však aj nainom mieste – napríklad doma, vaute, napoli alebo aj vhniezde záchrany. Sú oblasti, kde sa ešte stále rodia deti dobocianích hniezd. Dvadsaťtriročný Slovák František M. zPrešova sa narodil dokonca dvakrát. Druhýkrát vtedy, keď sa priprebiehaní cezštvorprúdovú cestu zrazil vhmle skamiónom. Mladý východniar vyviazol len soškrabancami, škody nakamióne sa ešte nevyčíslili. Je krajne znepokojujúce, že najmä vostatnom roku sem prišlo hľadať šťastie nebývalé množstvo ľudí, ktorí sa tu nenarodili. Aj preto je čoraz menej Slovákov, ktorí prichádzajú naSlovensko tak, že sa tu narodia. Týmto spôsobom dnes prichádzajú naSlovensko najviac Rómovia, ktorí majú vytvorené vynikajúce podmienky nielen nato, aby sa tu rodili, ale najmä aby sa tu úspešne asimilovali. Viac otýchto podmienkach si povieme vkapitole onárodnostných menšinách, keďže Rómovia boli včase písania tejto knihy ešte stále národnostnou menšinou.

Tí, čo nie sú Slováci, Rómovia, Maďari, Poliaci, Rusíni, Ukrajinci, Česi anepatria ani medzi zopár iných národností, ktoré unás žijú, majú možnosť vybrať si zviacerých vchodov rozmiestnených pocelom obvode krajiny. Prirodzene, tieto vchody môžu používať aj deti, ale len vsprievode dospelých. Výhodou vchodov je, že sú zároveň aj východmi. Hoci sa to zdá samozrejmé, vždy to tak nebolo. Aj keď sme mali viacero hraničných východov, vyjsť sa podarilo len málokomu. Zvyčajne sa už nevrátil. Keďže ide odvojfunkčné vchody avýchody, používajú sa nanich obojstranné dvere – Brano zavírá Samo. Ako už názov napovedá, obojstranné dvere sa unás používali už včasoch Samovej ríše, keď bolo prichádzanie aodchádzanie naúzemie, naktorom sa nachádza dnešné Slovensko, veľmi obľúbené. Jedným zvchodov vošli aodišli aj bratia Cyril aMetod. Údajne im dvere osobne otvorili už zmienení bratia Brano aSamo. Boli však časy, keď boli vchody avýchody odseba prísne oddelené. Vniektorých zariadeniach tento zvyk ešte zostal. Napríklad naverejných záchodoch majú zvláštne vchody Slovenky aj Slováci, nahokejových štadiónoch majú zvláštny vchod držitelia permanentiek, naniektorých koncertoch sú zvláštne vchody predržiteľov VIP vstupeniek. Odpádu totalitného režimu sa však aj problém vchodov avýchodov podstatne zdemokratizoval aväčšina znich je už dnes spoločná. NaSlovensko sa dá dostať hraničnými vchodmi, zktorých je 24 železničných, 68 je cestných pretakzvaný veľký pohraničný styk aprakticky nespočetné množstvo priechodov premalý pohraničný styk. Rozdiel medzi malým aveľkým pohraničným stykom spočíva vtom, že priveľkom styku sa pašuje voveľkom aprimalom sa pašuje len vmalom, no často treba prevádzača. Naveľkom pašovaní sa zvyčajne zúčastňujú aj pohraničné orgány, primalom pašovaní si pohraničné orgány svedomito plnia svoje povinnosti. Vdôsledku výrazného nárastu počtu ilegálnych imigrantov otvorilo Ministerstvo vnútra SR naviacerých miestach hraničné priechody preilegálnych imigrantov. Nafotografii vpravo je jeden znich. Keďže ide opriechod ilegálny, nemôžeme prezradiť, kde sa nachádza.

Jedným znajnenápadnejších spôsobov príchodu naSlovensko je príchod pešky. Týmto spôsobom napríklad navštevujú obyvatelia ukrajinskejdedinky Malé Slemence svojich príbuzných vslovenskej dedinke Veľké Slemence. Tí netrpezlivejší používajú bicykle. Bicyklovanie je vpodstate kráčanie, ibaže kroky transformujete nakruhový pohyb. Voľakedy chodievali obyvatelia Slemeniec zjedného konca dediny nadruhý, no keď Slemence povojne rozdelili nadve dediny, zvýšil sa počet koncov naštyri, načo si ľudia dlho nevedeli zvyknúť aniekedy dochádzalo kukomickým zmätkom. Rozdelenie Slemeniec bol vlastne bártrový obchod – my sme Stalinovi prenechali celú Zakarpatskú Ukrajinu aon nám znej zato ponechal väčšiu časť Slemeniec. Včasoch nepriepustnej bratskej hranice si obyvatelia Slemeniec oznamovali novinky asprávy spevom. Pohraničníkmi boli nasovietskej strane Rusi aUkrajinci, načeskoslovenskej Slováci aČesi. Obyvatelia Veľkých iMalých Slemeniec boli však Maďari, takže nikto nikomu nerozumel. Asi preto všetko výborne fungovalo. Vstup Ukrajiny doEurópskej únie podporuje predovšetkým pán Ján Jonáš, ktorý má dom naslovenskej strane Slemeniec, ale záhradu zadomom už nastrane ukrajinskej. Takže keď ide nakoniec záhrady vykydať hnoj, musí nahranici preukazovať svoju totožnosť, čo je srukami zababranými odhnoja dosť nepraktické apán Jonáš často hromží. Jeho trpký osud bol dôvodom nepokojov nakyjevskom námestí Majdan, ktoré si napokon vykoledovali odtrhnutie Krymu odUkrajiny. Prípad pána Jonáša by mal byť výzvou preslovenských politikov, aby sa zasadili začo najskoršie prijatie Ukrajiny doEurópskej únie.

Aby som nezabudol nato najdôležitejšie – sme pupkom Európy. Ikeď zďaleka nie sme jediní, čo sa uchádzajú otakúto identifikačnú výsadu, ťažiskom Európy je predsa len Kostol svätého Jána naKrahuliach abasta. Má to však isvoje mínusy. Pokiaľ je vEurópe stabilita, je všetko vporiadku. Keď sa však Európa začne mechriť, musia kapucínski mnísi bývajúci vkostolnom kláštore pobehovať navšetky strany, aby kontinent udržali vrovnováhe. Kým je sucho, rovnováha sa udržuje relatívne ľahko, no problém nastáva pridažďoch, keďže kostol postavili tak, aby voda zjednej časti strechy stekala naPovažie azdruhej naPohronie. Keď si mnísi vprietrži mračien spletú strany, je krehká európska rovnováha ohrozená.

Ako sa dostať zoSlovenska

Ide orovnaký proces, ako opisujem vkapitole „Ako sa dostať naSlovensko“, len treba postupovať opačným smerom.

Detstvo naSlovensku

Napochopenie dospelého Slováka je užitočné stráviť detstvo vjehoprirodzenom biotope. Ja som detstvo trávil, žiaľ, väčšinou vBratislave, ale vďaka pravidelným prázdninám naKysuciach ubabičenky (tak som starú matku volal) včadčianskom Podzávoze som sa soSlovenkami aSlovákmi zoznámil vcelku obstojne. Rád som sa snimi zoznamoval vpriestore určenom nazoznamovanie – vkrčme UTočoňa. Občas somtam nalapal aj svojho otca, ktorý doTočoňa rád chodieval, no rovnako nerád stadiaľ odchádzal. Časy detstva sa mi nerozlučne spájajú sdvomi záhadnými postavami – Mikulášom aJežiškom. Spomienky natýchto dvoch filantropov sú zväčša spojené sosklamanými očakávaniami. Asmalými podvodmi, ktorým som začal rozumieť, až keď som sa stal dospelým autvrdil sa, že predospelákov je lož asi takou samozrejmosťou ako chlieb náš každodenný. Stýmto poznaním som naSlovensku vyrastal. Mikuláša som vovzťahu kJežiškovi bral zaakýsi predvoj blahobytnej budúcnosti. Pojeho príchode sme sa sosestrou navzájom uvádzali dostavu pozitívneho šoku, aby sme rodičom neskazili radosť apotlačili vsebe tušenie, že Mikuláš je náš krstný otec. Spoza brady huhňal slovensko-maďarským prízvukom navzdory otcovmu presviedčaniu, že prišiel zjeho rodného Podzávozu. No akurát, kde by sa už naPodzávoze nabral maďarský Mikuláš!? Ľulaj – týmto slovensko-maďarským skrížencom som volal krstného otca Ľudovíta/Lajoša – knám včase sviatkov chodieval častejšie ako zvyčajne. Nemal deti, takže sme tak trochu patrili aj jemu. Ľulaja som mal rád aj preto, lebo pripartičke žolíka rád rozprával rodičom erotické anekdoty, ktoré som počúval cezpoodchýlené dvere detskej izby. Keď podvplyvom ražnej rozoberali Ježišov pôvod, krstný Ľulaj tvrdil, že Ježiš bol Žid, čomu otec neoponoval, len dodával, že iba zmatkinej strany, keďže otcov pôvod bol neznámy. Bývali to nádherné Mikuláše až dotoho smutného posledného, keď nám otec svážnou tvárou oznámil, že už sme veľkí aže Mikuláš prestáva chodiť. Dva dni poMikulášovi mal Ľulaj pohreb. Pozoroval som ho vystaveného vchladnej márnici. Mimovoľne som zaregistroval, že mal nanohách tie isté pásikavé čierno-hnedé topánky, vakých knám celé roky chodieval Mikuláš. Sosestrou sme naseba žmurkli. Podozrenie, že Mikuláš bol náš krstný otec, dostalo nezvratnú podobu hriechu chráneného spovedným tajomstvom. Rozhodli sme sa ponechať si ho preseba, aby sme rodičom dodatočne nepokazili adventnú radosť.

Jediný, kto nás naVianoce včasoch nášho detstva neklamal, bol dedokamaráta Stana. Aspoň som si to myslel. Učil nás ruštinu avolal sa Mráz. František Mráz. Ako pionieri iiskričky sme vtedy okrem dilemy Mikuláš kontra Ježiško riešili aj dilemu Ježiško či Dedo Mráz. Ja som vrámcitejto dilemy navyše riešil svoju osobnú – kedy si konečne jeden ztýchto dvoch chlapíkov všimne moje úpenlivé listy aprinesie nám podstromček televízor. Mali ho už takmer všetci, len ja sosestrou sme sa chodili pozerať naKarola Divína či Mrázika raz kjedným, inokedy kdruhým susedom. Túto skutočnosť som ako dieťa nahlas kritizoval. Rodičia sa cítili trápne aabsenciu televízora podvianočným stromčekom otec raz zákerne vysvetlil mojou štvorkou zmatematiky, inokedy sestrinými roztrhanými pančuškovými nohavičkami, teda deliktmi, ktoré si vraj Ježiško špeciálne všíma. Pochytila ma knemu averzia, hoci som mal pocit, že otec sa naJežiška vyhovára akosi pričasto. Keď televízor dostal už aj Čončo, ktorý bol bezkonkurenčne najhorším žiakom, obrátil som svoju nádej kdedovi Mrázovi. Aj keď mi nebola celkom jasná deľba práce medzi ním aJežiškom, ani to, akého sú náboženstva, či sa idedo Mráz narodil vBetleheme ačo vyviedol, že ho vyhostili až naČukotku. Zdalo sa mi, že sú dokonca kamaráti aže sa Ježiškovi dovtedy lepšie darilo preto, lebo mal robotnícky pôvod. Snádejou iobavami som očakával príchod deda Mráza. Bol som si vedomý, že natakej dlhej ceste má množstvo odberateľov. Učiteľka občianskej výchovy nás informovala, že vlak zČukotky už vyrazil asovietska vláda rozsvietila navšetkých semaforoch Transsibírskej magistrály zelenú, aby knám dorazil čo najskôr. Keď sa opár dní tomuto chlapíkovi zabalenému dovaty zošuchla časť bielej brady, spod ktorej vykukla tvár Františka Mráza, moja nedôvera kdospelým sa popredchádzajúcej skúsenosti sĽulajovými topánkami umocnila. Rozhodol som sa vziať veci dovlastných rúk. Predzačatím omše vBlumentálskom kostole som sa odhodlal kzúfalému činu. Schmatol som Jozefa sMáriou aknič netušiacemu Ježiškovi, ležiacemu vbetlehemských jasličkách, som zvolal: „Ak mi tento rok neprinesieš televízor, svojich rodičov viac neuvidíš!“ Mama mi vzápätí treskla také zaucho, až sa Ježiško stratil vzáplave hviezdičiek. Pohoršila sa iučiteľka občianskej výchovy, stojaca zaspovednicou, aj napriek tomu, že som ju – tak ako nás učila – slušne pozdravil česť práci! Televízor som napokon skutočne dostal. Odva roky, keď naň moji úžasní rodičia korunku kukorunke našetrili. Ahoci nebol Štedrý večer, ten deň bol jedným znajkrajších vmojom detstve.

Štyria cikajúci chlapci (Hlavné mesto)

Aj my, ako každá krajina, máme hlavné mesto. Naše hlavné mesto má viacero unikátnych pozoruhodností. Bratislava je jediné hlavné mesto vEurópe, ktoré leží nahraniciach nielen troch štátov, ale aj troch kultúr. Možno Bratislava svojou familiaritou ani veľkosťou celkom nezodpovedá nárokomnametropolu svetového významu, no je to predsa len naše hlavné mesto a – nech si Košičania myslia, čo chcú – lepšie nemáme. Málokto si uvedomuje skutočnosť, že Bratislava bola hlavným mestom Uhorska dvakrát dlhšie ako Budapešť. Tomu zodpovedá aj množstvo historických zaujímavostí nášho hlavného mesta. Brusel je popri monumentálnom Európskom parlamente slávny aj vďaka svojmu miniatúrnemu Manneken Pis – soške cikajúceho chlapca. Všetka česť Belgičanom, no my vBratislave máme hneď štyroch cikajúcich chlapcov. Voľakedy tvorili strednú časť Maximiliánovej fontány vblízkosti kaviarne URolanda naHlavnom námestí. Puritánske mestské paničky však údajne zatlačili nasvojich manželov – mestských radných – avpolovici osemnásteho storočia strednú časť scikajúcimi chlapcami vybrali avložili dofontány nanádvorí arkádového domu vkomplexe Primaciálneho paláca. Atak otejto dobre ukrytej svetovej rarite vlastne nikto nevie. Zdá sa, že ľady sa konečne prelomili aBruselu hrozí, že ho zatieni Bratislava. Nazvýšenie atraktívnosti fontány mestské zastupiteľstvo rozhodlo onahradení štvrtého chlapčeka cikajúcim dievčatkom.

Ďalšou svetovou atrakciou Bratislavy je Michalská veža, presnejšie hodiny nanej. Je ich štvoro akaždé ukazujú iný čas. To vedie kpriam einsteinovskému paradoxu, lebo zahraniční hostia idúci naobed doreštaurácie nachádzajúcej sa najužnej strane začínajú podľa hodín obedovať odvanástej, no keď sa poobede presunú dozápadnej časti starého mesta, môžu sa pustiť donového obeda, lebo hodiny ukazujú opäť dvanástu. Ak prechádzajú starým mestom všetkými štyrmi svetovými stranami, môžu obedovať nepretržite. Načastejšie prichádzajúcich zahraničných turistoch sa to už prejavilo. Hosť nášho hlavného mesta nájde – ak vie dobre hľadať – viacero turistických atrakcií naKapitulskej ulici. Je tam okrem iného zopár dobre zamaskovaných architektonických skvostov pomaľovaných grafitmi alebo nápadných odštukovanými stenami. Zahraničným hosťom vysvetľujem, že záhrada Esterházyho paláca bola opakovane epicentrom seizmických otrasov, aodporúčam im, aby sa vtýchto miestach zdržiavali čo najkratšie.

Bratislavské Staré Mesto má aj nové atrakcie. Jednou znich je socha pána Alojza Čumila. Málokto vie, že je pamiatkou naprvého bratislavského bandžidžampingového skokana. Odvážnemu Alojzovi Čumilovi sa priskoku roztrhla guma azaryl sa dozeme takou silou, že ho nevládali vytiahnuť. Skutočnosť, že bol nehybný, využil sochár Viktor Hulík, ktorý trčiacu časť tela odlial dosadry avyrobil podľa nej bronzovú sochu, ktorá je dnes najfotografovanejšou pamiatkou Bratislavy. Nepodarilo sa zistiť, či sa naozajstného Alojza Čumila podarilo vytiahnuť zozeme.

Niektorým Slovákom pripadá Bratislava veľká, čo je pochopiteľné. Občanovi Sniny môže pripadať dvadsaťkrát väčšia ako dvadsaťtisícová metropola Sninčanov. Takou sa však môže zdať len občanovi Sniny, čo ešte nebol vMexiku, štyridsaťkrát väčšiemu ako Bratislava. Očosi lepšie je natom Košičan. Preňho je Bratislava iba dvakrát väčšia, čo už nie je také dramatické. Preto sa mnohí Košičania rozhodli usadiť vBratislave. Košičana usadeného vBratislave spoznáte podľa toho, že vysedáva naministerstvách aviných ústredných orgánoch štátnej správy. Niektorí Košičania sa rozhodli zostať vKošiciach. Košičana rozhodnutého zostať vKošiciach spoznáte podľa trhavých pohybov pliec anerozhodnej gestikulácie. Nie je si totiž istý, či jeho rozhodnutie ostať vKošiciach bolo správne. Som bratislavský lokálpatriot, ale úprimne hovorím, že Košice sú prekrásne mesto sjedinečnou kozmopolitnou atmosférou. Košičanom, ktorí toto mesto opúšťajú, nerozumiem. Vari nevedia, že Rudy Schuster je len jeden?

Hoci Bratislava nie je ani najväčším mestom Slovenska (sú ním Vysoké Tatry, ktoré zaberajú rozlohu 398 štvorcových kilometrov, zatiaľ čo Bratislavaiba 367 štvorcových kilometrov), má aj metro. Je najkratšie nasvete. Pôvodne malo viesť zPetržalky, najväčšieho sídliska vstrednej Európe, nahlavnú stanicu aprojekt mal stáť 12 miliárd bývalých korún československých. Navybudovanie metra sa založila spoločnosť snázvom Metrostav adala sa bezodkladne dopráce. Sohľadom naveľkosť Bratislavy bolo jasné, že najväčšie metro nasvete nevybudujeme, tak sa vláda avedenie mesta podlhých rokovaniach svorne rozhodli vybudovať aspoň najmenšie metro. Je to jeden znemnohých stavebných zámerov, ktorý sa vBratislave dobodky podarilo zrealizovať.

Metro spája dve významné časti mesta: Staré Mesto sbratislavskou Kolibou. Ako vidieť nafotografii vľavo, metro je už dlhší čas ukončené, ale firma Metrostav vBratislave pôsobí naďalej.

Dohistórie hlavného mesta vošiel aj zatiaľ najnovší MostApollo. Pojeho uvedení doprevádzky sa väčšina vodičov sťažovala, že aj poprejdení mosta zostávajú stále iba naľavej strane Dunaja. Až keď odborníci firmy Doprastav spravili prevádzkové testy, ukázalo sa, že hlavný inžinier mal počas stavby plán mosta posunutý odeväťdesiat stupňov amost postavili len naľavom brehu Dunaja, čo nevyvrátiteľne dokumentuje aj fotografia. Stavbu Mosta Apollo postihla ďalšia mimoriadna udalosť. Ponápravechyby apresunutí mosta napetržalskú stranu sa most nadruhý deň odtrhol aprúd ho odniesol dostredu Dunaja. Podľa vyšetrovateľov nehodu spôsobilo zlyhanie ľudského faktora, keď montér František Faktor použil zúsporných dôvodov namiesto skrutiek veľkosti šestnásť len štrnástky. Napriek tomu, že vyšetrovatelia ešte nezistili, ako je možné, že most uniesla rieka proti prúdu, pojednávanie sFrantiškom Faktorom sa už začalo.

Nazlepšenie situácie vmestskej hromadnej doprave vyvinul Výskumný ústav mestskej hromadnej dopravy nový druh električky poháňanej statickou elektrinou vyrábanou cestujúcimi, ktorí sa vranných apopoludňajších špičkách oseba trú. Elektrina sa kondenzuje všpeciálnych akumulátoroch, využívaných vmenej vyťažených časoch, keď električkami cestujú prevažne dôchodcovia, ktorých trecia schopnosť nedostačuje navýrobu adekvátneho množstva elektriny.

Slovenský dom

Dnes sa svojpomocným spôsobom stavia už menej. Je to napočudovanie, lebo výstavba diaľnice naprieč Slovenskom poskytuje nebývalé možnosti práve nasvojpomocnú výstavbu.