Start

Jojo Moyes

SILVER BAY

Copyright © 2007 by Jojo Moyes

Translation © 2015 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2015 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Silver Bay

(Hodder & Stoughton, Londýn 2013) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhla Kateřina Stárková.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 725. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4238-8

Lockiemu za všetko, čím je,

a za všetko, čím bude.

Prológ

Kathleen Volám sa Kathleen Whittierová-Mostynová, a keď som mala sedemnásť rokov, preslávila som sa tým, že som chytila najväčšieho žraloka,  akého kedy v Novom Južnom Walese videli – bol to žralok škvrnitý a v očiach mal ešte aj po dvoch dňoch od vylovenia taký zákerný výraz, akoby ma chcel rozkmasnúť napoly. To bolo v časoch, keď sa celý Strieborný záliv venoval súťažnému rybárčeniu a celé tri týždne nikto nehovoril o ničom inom, len o tom žralokovi. Prišiel reportér až z Newcastlu a odfotil ma, ako stojím pri žralokovi (to som ja, tá v plavkách). Žralok bol o dobrý meter vyšší ako ja, a to ma fotograf donútil, aby som si obula topánky na vysokom podpätku.

Na fotke vidieť vysoké, prísne sa tváriace dievča, ktoré vyzerá lepšie, než si myslí, plecia má také široké, že jej matka z toho bola celá nešťastná, a pás taký štíhly z navíjania a skláňania, že nikdy nepotrebovala nosiť korzet. Stojím tam, nedokážem skryť hrdosť, ale ešte neviem, že budem s tým žralokom spojená do konca života, akoby sme boli manželia. Na fotke nevidíte dva drôty, ktoré ho držia za pomoci môjho otca a jeho obchodného partnera pána Brenta Newhavena – keď som žraloka ťahala na breh, roztrhla som si niekoľko šliach na pravom pleci, a keď dorazil fotograf, nedokázala som zdvihnúť ani šálku s čajom, nieto žraloka.

Ale aj to stačilo upevniť moju povesť. Celé roky som bola známa ako Mladá lovkyňa žralokov, aj keď som už dávno nebola mladá. Moja sestra Norah si ma vždy doberala – vzhľadom na to, ako som vyzerala, ma vraj mali nazvať Morskou uličnicou. Ale otec vždy hovoril, že môj úspech sa zaslúžil o prosperitu hotela Strieborný záliv. Dva dni po tom, čo v novinách uverejnili tú fotku, hotel bol úplne obsadený a zostal obsadený, kým v roku 1962 nevyhorelo západné krídlo budovy. Prichádzali muži, ktorí túžili prekonať môj rekord. Alebo predpokladali, že ak takého obra dokázalo uloviť obyčajné dievča, aký kus potom môže uloviť ozajstný rybár. Zopár z nich ma požiadalo o ruku, ale otec vždy tvrdil, že ich zavetril, prv než sa zjavili v Port Stephense, a poslal ich kadeľahšie. Prichádzali aj ženy, lebo až dovtedy sa im zdalo nemožné chytiť rybu, ktorá by sa mohla stať trofejou, a už vôbec nie súťažiť s mužmi. A prichádzali aj celé rodiny, lebo Strieborný záliv bol zo všetkých strán chránený a vďaka nekonečným dunám a pokojnému moru bol ideálnym miestom na oddych.

Po mojom úspechu rýchlo vybudovali ďalšie dve móla, aby zvládli lodnú premávku, ktorá bola oveľa rušnejšia než predtým, a každý deň sa vzduchom niesol šplechot vesiel a prívesných motorov – záliv a okolité more vyslovene prehrabávali ľudia, akoby chceli vyloviť celú morskú faunu. Nocou sa nieslo hučanie áut, tlmené dunenie hudby a štrnganie pohárov. Bez prehnanej skromnosti môžem povedať, že v päťdesiatych rokoch patril záliv k miestam, kam sa jednoducho patrilo ísť.

Ešte vždy tu máme naše lode a móla, hoci v súčasnosti využívame iba jedno a ľudia sa naháňajú za čímsi iným. Takmer dvadsať rokov som nedržala v ruke udicu. Už netúžim zabíjať živé bytosti. Je tu pomerne pokojne, dokonca aj v lete. Väčšina dovolenkárov smeruje do klubov a hotelov v mrakodrapoch, ktorými sa pýšia Coffs Harbour alebo Byron Bay a, pravdupovediac, celkom nám to vyhovuje.

Ešte vždy držím ten rekord. Je zaznamenaný v jednej z tých kníh, ktoré sa predávajú na tisíce, ale nikto z vašich známych si ich nekúpi. Vydavateľ ma poctí tým, že mi raz za čas zavolá nejaký editor a oznámi mi, že moje meno bude v knihe uvedené aj nasledujúci rok. Občas za mnou zájdu školáci a oznámia mi, že našli moje meno v knižnici, a ja sa vždy tvárim prekvapene, aby mali radosť.

Ale ešte vždy držím ten rekord. Nehovorím vám to preto, aby som sa pýšila, ani preto, lebo mám sedemdesiatšesť rokov a je príjemné vedieť, že raz som urobila čosi, čo stálo za povšimnutie, ale vzhľadom na to, že som obkolesená toľkými tajomstvami, mám dobrý pocit z toho, že občas poviem niečo otvorene.

1

Hannah

Ak strčíte ruku až po zápästie do sklenej nádoby na palube Moby jeden, väčšinou tam môžete nájsť aspoň tri druhy rozličných sušienok.

Joši povedala, že posádky na iných lodiach vždy šetrili na maškrtách a kupovali v supermarketoch tie najlacnejšie marantové sušienky vo veľkých baleniach. Podotkla, že ak človek zaplatí takmer stopäťdesiat dolárov za to, aby mohol vidieť delfíny, prinajmenej čaká dobré sušienky. A tak kupovala maslové ovsené sušienky s hrubou čokoládovou polevou, sezamové tyčinky, mätové sušienky a príležitostne, keď sa dalo, domáce koláče. Lance, veliteľ lode, vyhlásil, že tie dobroty nosí iba preto, lebo v podstate nič iné neje. Okrem toho podotkol, že keby ich šéf niekedy prišiel na to, že toľko míňa na maškrty, aj by ju zahlušil. Moby jeden mieril do Strieborného zálivu a ja som hľadela na sušienky a držala som v ruke podnos, Joši zatiaľ ponúkala cestujúcim čaj a kávu. Len aby nezjedli všetky ovsené sušienky, kým si budem môcť vziať aspoň jednu. Vykradla som sa von bez raňajok a vedela som, že Joši mi dovolí vziať si aspoň jednu, až keď pôjdeme do kabíny.

„Moby jeden volá Suzanne, koľko pív si stiahol včera večer? Máš kurz ako jednonohý opilec.“

Lance hovoril do vysielačky. Keď sme vošli dnu, okamžite som strčila ruku do nádoby so sušienkami a vybrala som poslednú ovsenú. Vysielačka zapraskala, nejaký hlas zamrmlal čosi nezrozumiteľné. Lance to skúsil znova: „Moby jeden volá Sladkú Suzanne. Počuj, starec, mal by si vyrovnať kurz... vpredu sa ti nakláňajú cez zábradlie štyria cestujúci. Vždy keď zmeníš smer, označkujú ti okná na pravoboku.“

Hlas Lancea MacGregora znel, ani čo by bol vydrhnutý drôtenou kefou ako boky lode. Zdvihol jednu ruku z kormidla a Joši mu podala hrnček s kávou. Ukryla som sa za ňu. Morská pena na chrbte jej tmavomodrej rovnošaty sa trblietala ako flitre.

„Videla si Grega?“ spýtal sa Lance.

Prikývla. „Pozerala som naňho, predtým než sme vyrazili.“

„Je taký naliaty, že nedokáže ísť rovno.“ Ukázal cez zafŕkané okno na menšiu loď. „Hovorím ti, Joši, jeho cestujúci budú žiadať, aby im vrátili peniaze. Ten v zelenej čiapke nezdvihol hlavu, odkedy sme prechádzali okolo ostrova Break Nose. Čo to doňho vošlo, dočerta?“

Joši Takomurová mala najkrajšie vlasy, aké som kedy videla. Viseli jej v čiernych oblakoch okolo tváre, nikdy sa jej nepomotali a nezlepili, ani keď boli vystavené vetru a slanej vode. Chytila som do prstov svoje myšacie vlasy – zdali sa mi polepené, hoci sme boli na mori len polhodinu. Moja priateľka Lara hovorila, že keď bude mať o štyri roky štrnásť, mama jej dovolí dať si na vlasy melír. Vtedy si ma Lance všimol. Vedela som, že sa to stane.

„A ty čo tu robíš, Štopeľ? Tvoja mama mi vyčistí žalúdok. Nemáš školu alebo čo?“

„Máme prázdniny.“ Trochu zahanbene som sa postavila za Joši. Lance sa so mnou vždy rozprával, akoby som bola o päť rokov mladšia.

„Bude sa držať mimo,“ ubezpečila ho Joši. „Len chcela vidieť delfíny.“ Uprene som naňho pozrela, potiahla som si rukávy na ruky. Lance mi pohľad opätoval, potom pokrčil plecami. „Dáš si záchrannú vestu?“ Prikývla som.

„A nebudeš sa mi pliesť pod nohy?“

Naklonila som hlavu nabok. Pravdaže nie, hovorili moje oči.

„Buď k nej milý,“ povedala Joši. „Už dva razy vracala.

„To len od nervozity,“ zamrmlala som. „Mám dosť citlivý žalúdok.“

„Aha... Dočerta, hlavne vysvetli svojej mame, že ja s tým nemám nič spoločné, dobre? A počuj, Štopeľ, nabudúce radšej nasadni na Moby dva – alebo, ešte lepšie, na nejakú inú loď.“

„Veď si ju ani nevidel,“ poznamenala Joši. „Mimochodom, Greg nielenže zle kormidluje.“ Uškrnula sa. „Počkaj, keď sa obráti, a uvidíš, čo si urobil na prove.“

Keď sme vyrazili, Joši poznamenala, že je vhodný deň na výlet loďou. More sa trochu čerilo, ale fúkal mierny vetrík a ovzdušie bolo také priezračné, až biele hrebienky na vlnách bolo vidieť na míle ďaleko. Šla som za ňou na palubu, kde bola hlavná reštaurácia, a usilovala som sa vydržať stúpanie a klesanie katamaránu na vlnách. Veliteľ lode vie, že som na palube, už som nebola taká ustráchaná.

Toto bude najrušnejšia časť dnešného výletu za delfínmi – čas medzi vyrazením na more a príchodom do chránených vôd v okolí zálivu, kde sa zhlukovali delfíny skákavé. Kým cestujúci sedeli na hornej palube a vychutnávali si mrazivý májový deň, zabalení vo vlnených šáloch, stevardka Joši pripravovala švédske stoly a ponúkala nápoje. Ak bolo more rozbúrené, čo vzhľadom na blížiacu sa zimu bolo takmer každý deň, nachystala dezinfekčné prostriedky a vedro pre prípad morskej choroby. Môžem im to opakovať donekonečna, hundrala, upierajúc pohľad na Ázijcov, ktorí tvorili väčšinu posádky počas predpoludňajšej plavby – trčia v podpalubí, nahádžu do seba jedlo, nápoje a potom vracajú do tých malých umývadiel, nie, aby sa naklonili cez zábradlie, a potom už tie umývadlá nemôže použiť nikto iný. Ak sú to Japonci, dodala s náznakom škodoradosti, strávia zvyšok cesty v tichom záchvate zlosti z poníženia, skrývajú sa za tmavými okuliarmi a vyhrnutými goliermi, popolavé tváre rezolútne obrátené k moru.

„Čaj? Káva? Sušienky? Čaj? Káva? Sušienky?“

Vyšla som za ňou na prednú palubu, golier na vetrovke som si vyhrnula. Vietor trochu zoslabol, no stále som cítila mráz, omŕzal mi nos aj končeky uší. Väčšina cestujúcich sa neponúkla – hlasno sa zhovárali, aby sa počuli v hukote motorov, hľadeli na vzdialený obzor a fotili sa navzájom. Z času na čas som ponorila ruku do nádoby a vzala som si sušienku, až kým sa mi nezdalo, že stačí.

Moby jeden bol najväčší katamarán – alebo „šelma“, ako mu hovorila posádka – v Striebornom zálive. Na palube bývali zväčša dve stevardky, ale s poklesom teploty klesol aj počet turistov, takže kým nestúpne záujem o plavbu, pobehuje tu iba Joši. Mne to neprekážalo – aspoň som ju ľahšie presvedčila, aby ma pustila na palubu. Pomohla som jej uložiť čajové a kávové kanvice na miesto, potom som prešla na úzku bočnú palubu, tam sme sa opreli o okná a sledovali sme more – menšia loď Sladká Suzanne vedľa nás stále krivolako brázdila hladinu. Aj na tú diaľku sme videli, že cez zábradlie sa nakláňa čoraz viac ľudí, hlavami akoby chceli čosi dosiahnuť a nevšímajú si červenú farbu na boku lode.

„Teraz si môžeme urobiť desaťminútovú prestávku. Tu máš.“ Joši otvorila plechovku koly a podala mi ju. „Počula si niekedy o teórii chaosu?“

„Mmm,“ zamrmlala som, akože áno.

„Keby tak tí ľudia vedeli,“ ukázala prstom na menšiu loď, pričom som cítila, ako motory spomalili, „že ich dlho očakávaný výlet za delfínmi pokazila bývalá manželka, ktorú nikdy nestretnú, a muž, ktorý s ňou teraz žije dvestopäťdesiat kilometrov ďaleko v Sydney a myslí si, že fialové cyklistické elasťáky sú vhodným oblečením na každý deň.“ Odpila som si z koly. Z bubliniek mi zaslzili oči, sťažka som preglgla. „Chceš povedať, že tí turisti vracajú na Gregovej lodi v dôsledku teórie chaosu?“ Myslela som si, že vracajú, lebo Greg sa v noci znova opíjal.

Joši sa usmiala. „Tak nejako.“

Motory prestali hučať, Moby jeden stíchol, rovnako ako more okolo nás, bolo počuť len vravu turistov a špľachot vĺn o boky lode. Veľmi sa mi tam páčilo, rada som sledovala, ako sa náš dom mení na bielu bodku na pozadí úzkeho pásika pláže, potom mizne v diaľke. Možno som z toho mala ešte väčšiu radosť preto, lebo som robila čosi zakázané. Nebola som rebelka, ale páčilo sa mi to pomyslenie.

Lara mala čln, na ktorom sa mohla plaviť sama, pod podmienkou, že nezájde za bójky, ktoré označovali staré ustricové liahne. Závidela som jej. Moja mama by mi nikdy nedovolila plaviť sa v zálive, aj keď som už mala takmer jedenásť rokov. „Všetko má svoj čas,“ hovorila. Zbytočne by som sa s ňou hádala.

Práve za nami prišiel Lance – akurát sa fotil s dvoma rozosmiatymi tínedžerkami. Často ho žiadali, aby pózoval s mladými ženami, ešte som nepočula, že by odmietol. Preto rád nosí kapitánsku čiapku, hovorila Joši, aj keď slnko praží tak, že by sa mu mohol pripiecť mozog.

„Čo napísal na bok lode?“ Prižmúril oči, aby lepšie videl Gregovu loď v diaľke. Zrejme mi už odpustil, že som na jeho lodi.

„Poviem ti to v prístave.“

Všimla som si, že zdvihol obočie a pozrel na mňa. „Ja to viem prečítať,“ pochválila som sa. Na druhej lodi, ktorá sa ešte včera volala Sladká Suzanne, bolo červenou farbou napísané, že Suzanne robí čosi, čo Joši označila za biologicky nemožné. Obrátila sa k nemu a stíšila hlas, akoby si myslela, že ju nemôžem počuť. „Panička mu povedala, že má iného.“

Lance zahvízdal. „On to hovoril, ale ona to popierala.“

„Nemohla sa k tomu priznať, vedela, ako Greg zareaguje. A nedá sa povedať, že on je neviniatko...“ Pozrela na mňa. „V každom prípade odišla žiť do Sydney a vyhlasuje, že jej patrí polovica lode.“

„A čo on na to?“

„Ten nápis hovorí za všetko.“

„Nechápem, ako môže voziť turistov na takejto pomaľovanej lodi.“ Lance zdvihol ďalekohľad a študoval červený nápis.

Joši mu naznačila, aby jej ho podal. „Dnes ráno bol taký naštvaný, že možno ani nevedel, čo urobil.“

Prerušili nás vzrušené výkriky turistov na hornej palube. Bežali na provu.

„A už je to tu!“ zamrmlal Lance, vystrel sa a uškrnul sa na mňa.

„Naše vreckové, Štopeľ. Najvyšší čas vrátiť sa do práce.“

Joši hovorila, že niekedy prejdú aj cez celý záliv a delfíny sa neukážu, takže loď plná neuspokojených pozorovateľov delfínov sa zmení na loď, ktorá musí bezplatne ponúknuť druhú plavbu a vrátiť päťdesiat percent z ceny lístka, z čoho je ich šéf vždy na prášky.

Skupina turistov sa teraz tlačila na prove, kamery vrčali, usilovali sa zachytiť lesklé sivé telá, ktoré sa vynárali z vĺn. Pozrela som do vody, kto sa prišiel hrať. Joši dolu v podpalubí pokryla celé steny fotografiami plutiev všetkých delfínov, ktoré sa vyskytovali v tej oblasti. Dokonca im dala aj mená: Cikcak, Trieska, Píšťalkár... Posádky ostatných lodí sa jej smiali, ale teraz mohli všetci rozoznať jednotlivé plutvy – už druhý raz v ten týždeň mohli vidieť Bumerang. Ozval sa šum. Ja som poznala všetky mená naspamäť.

„Tamtie vyzerajú ako Pólo a Fajočka,“ Joši sa naklonila cez zábradlie.

„To je mláďa Fajočky?“

Delfíny, mlčanlivé sivé oblúky, krúžili okolo lode, akoby ony obdivovali nás. Vždy keď sa niektorý z nich vyhodil nad hladinu, ozvalo sa cvaknutie fotoaparátu. Čo si asi o nás myslia, keď na nich tak vyvaľujeme oči? Vedela som, že sú rozumné ako ľudia. Niekedy som si predstavovala, že sa potom stretnú pri útesoch a smejú sa z nás v delfínej reči – tá s modrým klobúkom alebo ten so smiešnymi okuliarmi.

Z reproduktorov sa ozval Lanceov hlas: „Dámy a páni, prosím, neprechádzajte na jednu stranu, aby ste videli delfíny. Pomaly obrátime loď, aby mal každý dobrý výhľad. Ak budete všetci natlačení na jednej strane, môžeme sa prevrhnúť. A delfíny nemajú rady prevrhnuté lode.“

Zdvihla som pohľad a uvidela som dva albatrosy – zavisli vo vzduchu, pritiahli krídla a vrhli sa nadol. Keď sa ponorili, vystrekla iba jemná spŕška. Jeden znova vyletel nahor, krúžil, sliedil po koristi, ktorú som nevidela, potom sa k nemu pripojil druhý, vznášal sa nad malým zálivom a zmizol. Keď sa Moby jeden pomaly obracal, naklonila som sa dopredu a vystrčila som cez zábradlie nohu, aby som poobdivovala svoje nové tenisky. Joši mi sľúbila, že keď sa trochu oteplí, dovolí mi spustiť sa dolu v rahnovej sieti, aby som mohla vidieť delfíny zbližša, možno si s nimi aj zaplávam. Ale iba ak mi to mama dovolí. A všetci sme vedeli, čo to znamená.

Loďou nečakane trhlo, zatackala som sa. Chvíľu mi trvalo, kým som pochopila, že sa naštartovali motory. Prekvapene som sa chytila zábradlia. Vyrástla som v Striebornom zálive a vedela som, že pri delfínoch sa dá všeličo robiť. Ak človek chce, aby sa hrali, treba vypnúť motory. Ak plávajú ďalej, treba držať paralelný kurz a dať sa nimi viesť. Delfíny vždy jasne dajú najavo, čo cítia – ak sa im páčite, prídu bližšie alebo udržujú stálu vzdialenosť. Ak vás nechcú mať nablízku, odplávajú. Joši sa na mňa zamračila, a keď katamaránom trhlo, obe sme sa chytili záchranného lana. Môj zmätok sa zrkadlil na jej tvári.

Pri náhlom zrýchlení loď vystrelila vpred a turisti na hornej palube popadali na sedadlá. Leteli sme.

Lance sa dohováral cez vysielačku. Keď sme vyšli za ním do kabíny, Sladká Suzanne uháňala v diaľke, nadskakovala na vlnách, veliteľ lode pravdepodobne netušil, že teraz visí cez zábradlie ešte väčší počet ľudí než predtým.

„Lance! Čo to robíš?“ Joši sa chytila zábradlia.

„Vidím ťa, kočka... Dámy a páni...“ Lance urobil grimasu a načiahol sa za tlačidlom, aby zapol reproduktory. Potrebujem preklad, naznačil ústami. „Dnes máme pre vás čosi zvláštne. Už ste mali možnosť potešiť sa pohľadom na delfíny v Striebornom zálive, ale ak vydržíte, radi by sme vám ukázali niečo naozaj špeciálne. Počuli sme, že o kus ďalej pozorovali v mori prvé veľryby v tejto sezóne. Sú to vráskavce dlhoplutvé, ktoré každý rok prechádzajú našimi vodami počas dlhej migrácie z Antarktídy na sever. Sľubujem vám, že to je pohľad, na ktorý nikdy nezabudnete. A teraz si sadnite, prosím vás, alebo sa pevne držte. Možno sa dostaneme do rozbúrenejších vôd, lebo na juhu sa more trochu viac vzdúva, ale chcem si byť istý, že sa tam dostaneme včas a uvidíme ich. Ak chce niekto zostať na prove, navrhujem, aby si požičal nepremokavú vestu. Vzadu ich je viac ako dosť.“

Otočil kormidlo a kývol na Joši – tá sa ujala tlmočenia. Zopakovala jeho slová po japonsky, pre istotu aj po kórejsky. Neskôr priznala, že možno odrecitovala včerajší jedálny lístok – odkedy to Lance oznámil, nedokázala sa sústrediť. V hlave jej rezonovalo to isté slovo ako mne – veľryba!

„Ako ďaleko sú?“ Joši meravo stála, pohľadom blúdila po trblietavej hladine. Uvoľnená atmosféra sa rozplynula, žalúdok mi skrúcalo.

„Štyri-päť míľ? Neviem. Turistická helikoptéra hlásila, že pár míľ od Torn Pointu videli dve veľryby. Je na to ešte skoro, ale...“

„Vlani sa zjavili štrnásteho júna. To nie je až tak ďaleko,“ odvetila Joši. „Dofrasa! Pozri na Grega! Ak pôjde ďalej takou rýchlosťou, stratí cestujúcich. Má malú loď, nezvládne tie vlny.“

„Nechce, aby sme tam prišli pred ním.“ Lance pokrútil hlavou a pozrel na tachometer. „Plnou parou vpred! Postarám sa, aby Moby jeden bol tento rok prvý.“

Niektorí členovia posádky robili tú prácu preto, aby nazbierali počet hodín strávených na lodi, zíde sa im to, keď sa budú uchádzať o prácu na väčších lodiach. Niektorí, ako Joši, sa jednoducho začali zaúčať a potom zabudli ísť domov. Ale nech boli na lodi z akéhokoľvek dôvodu, dávno som pochopila, že vidieť prvú veľrybu počas migrácie má svoje čaro. Akoby dovtedy, kým ju niekto neuvidí, nikto neveril, že sa vráti.

Vidieť ju prvý neznamenalo veľa – keď sa rozchýrilo, že sa zjavili veľryby, všetkých päť lodí, ktoré pôsobili v zálive, prešaltovalo z pozorovania delfínov na pozorovanie veľrýb. Ale pre posádku to bolo dôležité. A privádzalo ich to do šialenstva.

„Pozri na toho idiota! Zvláštne, že teraz dokáže držať kurz,“ poznamenal Lance. Grega sme mali na ľavoboku, ale zdalo sa, že získava náskok.

„Neznesie pomyslenie, že by sme tam prišli pred ním.“ Joši schytila nepremokavú vestu a hodila mi ju. „Tu máš! Keby sme náhodou išli na provu. Tam bude mokro.“

„Nemôžem tomu uveriť, doriti.“ Lance zbadal na obzore ďalšiu loď. Zrejme zabudol, že som tam, inak by nenadával. „To je Mitchell! Stavím sa, že celé popoludnie sedel pri vysielačke, a teraz sa tu zjavil, zrejme s plnou loďou cestujúcich. Ja toho chlapa tuším zahluším.“

Vždy sa sťažovali na Mitchella Draya. Nikdy sa nenamáhal pátrať po delfínoch ako ostatní – jednoducho počkal, kým nezačul cez vysielačku, že niekto ich spozoroval, a zamieril tam, kam ostatní.

„Skutočne uvidím veľrybu?“ spýtala som sa. Pod našimi nohami vlny narážali na trup lode, musela som sa pevne držať. Cez otvorené okno som počula vzrušené výkriky turistov a smiech tých, ktorých ošpliechali vlny.

„Drž si palce.“ Joši upriamila pohľad na obzor.

Skutočná veľryba! Veľrybu som videla iba raz v živote, a to s tetou Kathleen. Nemala som dovolené ísť takto ďaleko na more.

„Tam je... tam je! Nie, to bola len voda.“ Joši zdvihla k očiam ďalekohľad. „Nemôžeš zmeniť kurz? Strašne ma to oslňuje.“

„Nemôžem, ak chceš, aby som tam bol prvý.“ Lance trochu otočil loď, aby zmenil uhol odrazu slnečných lúčov.

„Mali by sme sa cez vysielačku spýtať, kde presne ju videli z tej helikoptéry.“

„To nemá zmysel,“ odvrkol Lance. „Už mohla prejsť aj dve míle. A Mitchell počúva. Neposkytnem tomu debilovi ďalšie informácie. Celé leto nám kradol cestujúcich.“

„Dávaj pozor na výtrysk!“

„Jasné. A na vlajočku s nápisom veľryba.“

„Len som ti chcela pomôcť, Lance.“

„Tam je!“ Videla som len tvar, asi ako vzdialený čierny okruhliak, ktorý padá do vody. „Severo-severovýchodne. Smeruje k ostrovu Break Nose. Práve sa ponorila.“ Mala som pocit, že od vzrušenia budem vracať. Počula som Lancea, ako mi za chrbtom ráta. „Jeden... dva... tri... štyri... veľryba!“ Na obzore radostne vytryskol neomylný gejzír. Joši zvýskla. Lance pozrel na Gregovu loď, podľa kurzu usúdil, že Greg veľrybu nespozoroval. „Máme ju!“ zasyčal Lance. Všetky veľryby boli podľa neho ženského rodu, tak ako všetky deti štople.

Veľryba, omáľala som to slovo na jazyku, vychutnávala som si ho. Moby jeden zmenil kurz, obrovský katamarán s námahou zdolával vlny. Predstavila som si, ako veľryba za ostrovom vyskakuje z vody a ukazuje svoje biele brucho svetu, akoby sa vedela udržať vo vzduchu. „Veľryba,“ zašepkala som.

„Budeme prví,“ zamrmlala vzrušene Joši. „Konečne dorazíme na miesto ako prví.“

Dívala som sa, ako Lance otáča kormidlom a potichu ráta výtrysky. Prichádzali každých tridsať sekúnd – zdalo sa, že veľryba sa ponára poriadne hlboko. Tak by sme ju stratili. Keby sa výtrysky zjavovali v menších intervaloch, mali by sme šancu ju sledovať.

„Sedem... osem... Je hore. Hurá!“ Lance plesol dlaňou po kormidle, potom vzal do ruky mikrofón. „Dámy a páni, ak sa pozriete napravo, môžete vidieť veľrybu, ktorá smeruje za tamten kúsok zeme.“

„Greg pochopil, kam smerujeme.“ Joši sa uškrnula. „Teraz nás už nemôže dobehnúť. Nemá dosť silný motor.“

„Moby jeden volá Modrý obzor. Mitchell,“ zvrieskol Lance do vysielačky, „ak chceš vidieť toto bejbi, nesmieš sa mi motať za pätami.“

Vtedy sa z vysielačky ozval Mitchellov hlas: „Modrý obzor volá Moby jeden. Som tu len preto, aby som sa uistil, že niekto sa postará o Gregových cestujúcich, keď padnú cez palubu.“

„Aha, takže tá veľryba ťa nezaujíma?“ odsekol Lance.

„Modrý obzor volá Moby jeden. More je šíre, Lance. Je tu dosť miesta pre všetkých.“

Chytila som sa kraja stola s mapou tak pevne, až mi obeleli hánky, a dívala som sa, ako sa mys približuje. Ktovie, či tam veľryba spomalí a dovolí nám, aby sme sa dostali bližšie. Možno zdvihne hlavu a pozrie na nás. Možno pripláva k boku lode a ukáže nám svoje mláďa.

„Dve minúty,“ zamrmlal Lance, „asi o dve minúty budeme pri myse. Dúfajme, že sa k nej priblížime.“

„No tak, fešanda, predveď nám pekné divadielko,“ hovorila si Joši pre seba, ďalekohľad držala ešte vždy na očiach.

Veľryba, dohovárala som jej v duchu, počkaj na nás, veľryba. Ktovie, či si ma všimne. Či vycíti, že práve ja zo všetkých ľudí na lodi mám zvláštnu empatiu voči morským živočíchom. Bola som si istá, že také čosi je vo mne.

„Doriti, to nemôže byť pravda!“ Lance odložil čiapku a zazeral cez okno.

„Čo je?“ Joši sa naklonila k nemu.

„Pozri sa.“

Sledovala som jeho pohľad. Keď sa Moby jeden preplavil okolo mysu, všetci sme zmĺkli. Kúsok od pevniny porastenej krovím, asi pol míle od brehu, sedel na akvamarínovej hladine Izmael, čerstvo natreté boky sa ligotali v lúčoch popoludňajšieho slnka.

Pri kormidle stála moja mama, nakláňala sa cez zábradlie, vlasy jej viali okolo tváre pod vyblednutou čiapkou, ktorú vždy nosila na more. Váhu tela preniesla na jednu nohu, naša sučka Milly očividne zaspala na kormidle. Mama vyzerala, akoby tam čakala na veľrybu celé roky.

„Ako to dokázala, doriti?“ Lance zachytil Jošin varovný pohľad a ospravedlňujúco pokrčil plecami smerom ku mne. „Neber to osobne, ale... došľaka!“

„Vždy je prvá,“ odpovedala Joši napoly pobavene, napoly rezignovane. „Každý rok, čo som tu, bola prvá.“

„Porazila ma prekliata Angličanka. Šľak ma trafí.“ Lance si zapálil cigaretu, znechutene odhodil zápalku.

Vyšla som na palubu.

V tej chvíli sa vynorila veľryba. Zhíkli sme a vtom plesla chvostom, až smerom k Izmaelovi vyslala obrovskú triešť vody. Turisti na hornej palube Moby jeden zvýskli. Bola obrovská a dosť blízko, aby sme videli kôrovce na jej tele a zvrásnené biele brucho; dosť blízko, aby som nakrátko pozrela do jej očí. Ale bola až absurdne rýchla – taký obrovský tvor ani nemá právo byť taký svižký.

Vyrazilo mi dych. Jednou rukou som sa držala záchranného lana, druhou som si priložila k očiam ďalekohľad a hľadela som – nie však na veľrybu, ale na mamu, nepočula som výkriky turistov žasnúcich nad jej veľkosťou, nevidela som vlny, ktoré sa valili k menšej lodi, nakrátko som zabudla, že mama by ma nemala vidieť. Aj na tú diaľku som zbadala, že Liza McCullenová sa usmieva, pri očiach má vejáriky vrások. Ten výraz mala na suchej zemi len málokedy, možno nikdy...

Teta Kathleen prešla na koniec verandy, na vyblednutý drevený stôl položila veľkú misu s krevetami a plátkami citróna a veľký košík s chlebom. V skutočnosti je to moja prateta, ale vždy hovorí, že sa cíti ako storočná, keď ju tak oslovujem, a teda ju volám teta Kej. Za ňou sa vynímal biely drevený obklad na fasáde hotela, jemne svietil vo večernom slnku. Vietor trochu zosilnel a tabuľa s názvom hotela sa hojdala dopredu-dozadu.

„Čo oslavujeme?“ Greg zdvihol hlavu od fľaše piva, ktorú držal v rukách. Konečne si zložil tmavé okuliare – kruhy pod očami svedčili o udalostiach predchádzajúceho večera.

„Počula som, že potrebuješ niečo do žalúdka,“ položila pred neho obrúsok.

„Už ti povedal, že štyria cestujúci od neho žiadali naspäť peniaze, keď videli trup jeho lode?“ zasmial sa Lance. „Prepáč, kamoš, ale to bola fakt korunovaná blbosť. Napísať niečo také.“

„Ste milá, Kathleen.“ Greg mu nevenoval pozornosť a vzal si chlieb.

Moja teta naňho uprela pohľad. „Veru nebudem veľmi milá, ak ešte niekedy napíšeš tie slová tam, kde ich môže vidieť malá Hannah.“

„Lovkyňa žralokov má ešte vždy ostré zuby.“ Lance naznačil, že chce zahryznúť do Grega.

Teta Kathleen si ho nevšímala. „Hannah, daj sa do toho. Stavím sa, že si neobedovala. Prinesiem šalát.“

„Vyjedala sušienky,“ poznamenala Joši a šikovne olúpala krevetu.

„Sušienky.“ Teta Kathleen odfrkla.

Sedeli sme pred hotelovou kuchyňou, ako sedávali všetky posádky lodí v zálive. Len málokedy sa stalo, že by si posádky nevypili jedno-dve pivá, prv než zamierili domov. Niektorí mladší členovia posádok si vraj doprajú toľko piva, že ani netrafia domov, vravievala teta.

Keď som zahryzla do šťavnatej tigrej krevety, všimla som si, že vonku sú ohrievače. V júni nechcelo veľa hostí hotela Strieborný záliv sedieť vonku, ale v zime sa tu schádzali pozorovatelia veľrýb a diskutovali o tom, čo sa dialo na mori, bez ohľadu na počasie. Členovia posádok sa z roka na rok menili, ľudia odchádzali za inou prácou alebo šli študovať na univerzitu, no Lance, Greg, Joši a ostatní boli stálicami môjho života, odkedy som tam žila. Teta Kathleen zvyčajne zapálila ohrievače začiatkom mesiaca a horeli až do septembra.

„Mali ste veľa cestujúcich?“ Vrátila sa so šalátom. Šikovne ho miešala a naložila mi na tanier, ani som nestihla namietnuť. „Ja som v múzeu nemala nikoho.“

„Moby jeden bol dosť plný. Samí Kórejčania.“ Joši pokrčila plecami.

„Greg takmer stratil polovicu cestujúcich.“

„Ale mali skvelý výhľad na veľrybu.“ Greg si vzal ďalší krajec. „Nikto sa nesťažoval. Nikomu nebolo treba vracať peniaze. Máte ešte nejaké pivo, slečna Em?“

„Veď vieš, kde je bar. Videla si ju, Hannah?“

„Bola obrovská. Videla som jej na bruchu kôrovce.“ Z neznámeho dôvodu som čakala, že bude mať brucho hladké, ale kožu mala vyšperkovanú drobnými morskými živočíchmi, akoby bola živý ostrov.

„Boli sme tesne pri nej. Hovorila som jej, že normálne by sme sa nemohli dostať do takej blízkosti,“ povedala Joši.

Greg prižmúril oči. „Keby bola na lodi svojej matky, mohla by jej vyčistiť zuby.“

„No, áno, ale to radšej ani nespomínajme...“ Teta Kathleen pokrútila hlavou. „Ani slovo,“ naznačila mi. „To bolo len výnimočne.“

Poslušne som prikývla. To bolo v ten mesiac tretí raz výnimočne.

„A ukázal sa tam aj ten Mitchell? Mali by ste si naňho dávať pozor. Počula som, že sa chce pridať k tým chlapom zo Sydney, čo majú veľké lode.“

Všetci na ňu pozreli.

„Myslel som, že Národný park a ochranári prírody ich odstrašili,“ poznamenal Lance.

„Keď som bola na rybom trhu,“ vysvetľovala teta Kathleen, „dopočula som sa, že jednu takú loď videli na mori. Hudba dunela, na palube sa tancovalo, no ako na diskotéke. Úplne to odplašilo ryby, z nočného lovu nebolo nič. Kým prišli ochranári, po lodi nebolo ani stopy. Nemohli nikomu nič dokázať.“

Rovnováha v Striebornom zálive bola vratká – keby bolo málo pozorovateľov veľrýb, obchod by bol neudržateľný, keby ich bolo priveľa, rušilo by to morské živočíchy, ktoré chceli ukazovať.

Lance aj Greg brojili proti trojposchodovým katamaránom, na ktorých často nahlas vyhrávala hudba a paluby boli ovešané cestujúcimi.

„To bude naša smrť,“ tvrdil Lance. „Nezodpovedná banda posadnutá prachmi. Mali by sme Mitchella zažalovať.“

Ani som si neuvedomila, aká som bola hladná. Už som jedla šiestu veľkú krevetu a zalovila som v prázdnej mise v tej istej chvíli, keď aj Greg. Prsty sa nám stretli. Uškrnul sa a zakýval na mňa hlavou krevety. Vyplazila som mu jazyk. Možno som do Grega trochu zaľúbená, no ani za živý svet by som to nikomu nepovedala.

„Aha ju, tu je! Veľrybia princezná.“

„Veľmi vtipné.“ Moja mama hodila kľúče na stôl a naznačila Joši, aby sa posunula, chcela sa vtisnúť vedľa mňa. Pobozkala ma na hlavu.

„Ako si sa dnes mala, srdiečko?“ Voňala opaľovacím krémom a slaným vzduchom.

Pozrela som na tetu. „Fajn.“ Sklonila som sa, aby som mohla poškrabkať Millie za ušami, a bola som rada, že mama nevidí, ako sa červenám. Ešte vždy som bola opojená zážitkom z toho, že som videla veľrybu. Iste to zo mňa vyžaruje, bála som sa, ale mama len vzala pohár a naliala si vodu.

„Čo si robila?“ spýtala sa mama.

„Áno, čo si robila, Hannah?“ Greg na mňa žmurkol.

„Predpoludním mi pomáhala prezliekať posteľné obliečky.“ Teta Kathleen naňho zagánila. „Ale počula som, že ty si mala dobrý deň.“

„Nebol zlý.“ Mama do seba obrátila plný pohár vody. „Páni moji, ale som smädná. Pila si dnes dosť vody, Hannah? Pila dosť, Kathleen?“ Aj po toľkých rokoch v Austrálii bolo počuť jej britský prízvuk.

„Mala dosť. Koľko veľrýb si videla?“

„Nikdy nemá dosť vody. Iba jednu. Ale veľkú. Tak plesla chvostom, až som mala plnú tašku vody. Pozri.“ Ukázala šekovú knižku, papier bol na kraji úplne zvlnený.

„Tak to je amatérska chyba.“ Teta Kathleen si znechutene vzdychla.

„Nemala si so sebou nikoho?“

Mama pokrútila hlavou. „Chcela som vyskúšať nové kormidlo, ako bude fungovať v rozbúrených vodách. V lodenici ma varovali, že sa môže zaseknúť.“

„A čisto náhodou si videla veľrybu,“ podotkol Lance.

Znova si odpila z vody. „Tak nejako.“ Tvár akoby sa jej zastrela. Uzavrela sa do seba. Akoby sa neprihodilo nič zvláštne.

Chvíľu sme jedli mlčky, slnko pomaly klesalo za obzor. Prešli okolo nás dvaja rybári, zdvihli ruky na pozdrav. Jeden z nich bol Larin otec, ale nebola som si istá, či ma videl.

Mama mala v ruke krajec chleba, pred sebou na tanieri kôpku šalátu, ešte menšiu, než jedávam ja, a ja pritom nemám rada šalát. Potom pozrela na Grega. „Počula som o Suzanne.“

„Polovica obyvateľov Port Stephensu o nej počula.“ Greg mal unavené oči, vyzeral, akoby sa týždeň neholil.

„Áno. Hm, mrzí ma to.“

„Mrzí ťa to až natoľko, že so mnou v piatok pôjdeš na rande?“

„Nie.“ Vstala, pozrela na hodinky, strčila vlhkú šekovú knižku do tašky a zamierila ku dverám do kuchyne. „To kormidlo stále nie je v poriadku. Musím zavolať do lodenice. Obleč si sveter, Hannah. Začal fúkať vietor.“

Dívala som sa, ako odchádza, pes za ňou.

Mlčali sme, kým nebuchli sieťové dvere. Potom sa Lance oprel na stoličke a zahľadel sa na temnejúci záliv – v diaľke sa črtala výletná loď. „Naša prvá veľryba v sezóne, Gregovo prvé odmietnutie v sezóne. Pôsobí to akosi symetricky, nezdá sa vám?“

Sklonil sa a od stoličky sa odrazil krajec chleba.

2

Kathleen

Veľrybárske múzeum sa nachádzalo v starej budove na spracovanie rýb, niekoľko sto metrov od hotela Strieborný záliv, keďže komerčné veľrybárstvo v Port Stephense v šesťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia zakázali. Ako moderná turistická atrakcia nemalo veľmi čo ponúknuť – budova vyzerala ako veľká stodola, podlaha bola podozrivo tmavá, červenohnedá, z drevených stien sa ešte vždy šíril pach soli. Vzadu bola latrína a pre smädných bol vnútri vždy pripravený krčah s čerstvou citronádou. Na tabuli stálo, že jedlo ponúka neďaleký hotel. Mám dojem, že „zariadenie“, ako sa tomu dnes hovorí, je asi dvojnásobne väčšie ako za čias môjho otca.

Našou hlavnou ozdobou bol kus trupu lode Maui II., čo bola komerčná veľrybárska loď, ktorá sa v roku 1935 rozlomila napoly, keď si ju vyhliadol vráskavec obrovský, podplával ju a zdvihol na chvoste do výšky, až sa rozpolila. Našťastie bol nablízku trauler, posádka zachránila rybárov a potvrdila ich rozprávanie. Miestni obyvatelia sa celé roky chodili pozerať na dôkaz toho, čo dokáže spôsobiť príroda, keď sa jej zdá, že človek už nalovil viac ako dosť.

Múzeum som otvorila po otcovej smrti, v sedemdesiatych rokoch, a dovolila som turistom, aby vyliezli na pozostatky trupu, prebehli prstami po roztrieštenom dreve – sledovala som, ako im ožili tváre pri predstave, aké to asi bolo, keď sa posádka viezla na chrbte veľryby. Kedysi dávno som občas pózovala fotografom, keď ma niektorí ostrozrakí spoznali ako Mladú lovkyňu žralokov zvečnenú na zarámovaných fotkách pri novinových článkoch, a rozprávala som im o vypchatých rybách, vystavených v zasklených vitrínach na stene.

Teraz to už ľudí veľmi nezaujíma. Turisti, ktorí sa ubytujú v hoteli, len zdvorilo prejdú cez zaprášený interiér múzea, zdržia sa tam nanajvýš štvrťhodinku, minú zopár centov na pohľadnice s fotkami veľrýb, niektorí podpíšu petíciu proti obnoveniu komerčného veľrybárstva. Väčšinou tak urobia len preto, lebo si krátia čas čakania na taxík alebo vonku fúka, prší a nedá sa ísť na more.

Keď som v ten deň stála za pultom, pomyslela som si, že sa im ani nečudujem. Maui II. čoraz väčšmi pripomína kopu naplaveného dreva a ľudia vždy radšej strávia čas na minigolfe alebo pri hracích automatoch v surfistickom klube, čo budú okukávať veľrybie kosti alebo kostice z úst veľryby. Ľudia mi celé roky hovorili, aby som múzeum zmodernizovala, ale nevenovala som tomu pozornosť. Načo? Polovica z tých ľudí, čo chodili po múzeu, bola dosť zarazená, že oslavujem čosi, čo je teraz zakázané. Niekedy som ani sama nevedela, prečo je múzeum ešte otvorené – možno iba preto, lebo veľrybárstvo bolo súčasťou minulosti Strieborného zálivu a aj to históriou zostalo, nech je to akokoľvek nestráviteľné.

Upravila som zavesenú starú harpúnu, ktorá sa z neznámych dôvodov volala Starý Harry. Potom som zvesila udicu, prešla som po nej prachovkou, skúsila som, či ešte funguje navijak. Niežeby na tom teraz záležalo, ale robilo mi dobre, keď som sa uistila, že všetko je, ako má byť. Zaváhala som. Možno preto, že som ju držala v ruke, zrazu som ju zaklonila, akoby som chcela nahodiť udicu.

„Tu toho veľa nechytíš.“

Prudko som sa zvrtla, ruka mi vyletela na hruď. „Nino Gaines! Skoro mi kvôli tebe vypadla udica z ruky.“

„To sotva.“ Zložil si klobúk a prešiel odo dverí doprostred miestnosti. „V živote som nevidel, že by si pustila úlovok.“ Usmial sa, odhalil rad krivých zubov. „Mám v dodávke pár debničiek vína. Pomyslel som si, že by si si možno so mnou vypila pohárik pri obede. Rád by som počul tvoj názor.“

„Moju objednávku majú priviezť až na budúci týždeň, ak si dobre spomínam.“ Zavesila som udicu na hák a utrela som si ruky do bavlnených nohavíc. Som dosť stará na to, aby ma trápili také veci, ale hnevalo ma, že ma zastihol strapatú a v pracovných nohaviciach.

„Ako vravím, je to dobrá sorta. Ocenil by som tvoj názor.“ Usmial sa. Vrásky na tvári svedčili o rokoch strávených vo viniciach, červený nos hovoril o tom, ako trávil večery.

„Musím pripraviť izbu pre hosťa, ktorý má prísť zajtra.“

„Koľko ti môže trvať, kým natiahneš plachtu a obliečku, ženská?“

„Takto v zime nebýva veľa hostí. Nechcem pozerať darovanému koňovi...“ Videla som, ako sklamane sa zatváril, a povolila som. „No, nejakých pár minút by sa zrejme našlo, pokiaľ nečakáš, že ti k tomu ponúknem jedlo. Každú chvíľu mi majú priviezť potraviny, ale ten nemožný chalan vždy mešká.“

„Myslel som na to.“ Ukázal mi papierové vrecko. „Priniesol som dva koláče a dve tamarily napotom. Dobre viem, aké ste vy zamestnané ženy. Len robota, robota... Niekto sa musí postarať, aby ste mali aj silu.“

Neubránila som sa smiechu. Nino Gaines ma vždy vedel pobaviť, a to už vtedy, keď sa tu cez vojnu usadil. V tom čase bolo v zálive plno austrálskych a amerických vojakov a môj otec podchvíľou trúsil varovné poznámky, že je dobrý strelec, lebo keď som stála pri bare, chlapi na mňa večne pokrikovali a popiskovali. Nino bol džentlmen – keď čakal, že ho obslúžim, vždy si zložil čiapku z hlavy, a moju mamu oslovoval ma’am. „Aj tak mu neverím,“ zamrmlal niekedy otec, a keď tak o tom uvažujem, asi mal pravdu.

More bolo pokojné, až sa tak ligotalo, deň bol ako stvorený na pozorovanie veľrýb, a keď sme sa usadili, dívala som sa, ako Moby jeden aj Moby dva vychádzajú z ústia zálivu. Oči mi už tak neslúžili, ale na tú diaľku sa mi zdalo, že majú dosť turistov. Liza vyrazila skôr – mala na lodi skupinu penzistov z Ligy vyslúžilých vojakov, ktorých vždy raz do mesiaca brávala zadarmo na výletnú plavbu, hoci som jej hovorila, že je hlúpa.

„Zatvoríš to tu na zimu?“

Pokrútila som hlavou, odhryzla som si z koláča.

„Nie. Obaja majitelia Moby jeden a Moby dva chcú so mnou uzavrieť dohodu – ubytovanie, strava a výlet za veľrybami za fixnú sumu, plus vstup do múzea. Čosi také, ako mám dohodnuté s Lizou. Už vytlačili letáky a zavesia oznam aj na webovú stránku turistickej agentúry v Novom Južnom Walese. Vraj by z toho mohol byť dobrý obchod.“ Očakávala som, že poznamená čosi o tom, že technika je pod jeho úroveň, ale povedal: „Dobrý nápad. Ja teraz predám online možno štyridsať debničiek.“

„Ty obchoduješ cez internet?“ Pozrela som naňho sponad okuliarov. Zdvihol pohár a nedokázal zakryť spokojnosť, že ma prekvapil.

„Veľa toho o mne neviete, slečna Kathleen Whittierová-Mostynová, nech si myslíte čokoľvek. Už fičím na cyberspace dobrého pol druha roka. Frank mi nainštaloval internet. Pravdupovediac, celkom sa mi páči surfovanie na stránkach. Nakúpil som rozličné sorty.“ Ukázal na môj pohár – chcel, aby som ochutnala víno. „Je to fakt užitočné, dopekla, človek aspoň vidí, čo ponúkajú veľkopestovatelia z Hunter Valley.“

Pokúsila som sa sústrediť na víno, nechcela som si priznať, ako ma ohromilo, že Nino Gaines nemá problémy s technikou. Cítila som sa trochu mimo, celkom ako keď som sa rozprávala s mladými ľuďmi, ani čo by za ten čas, kým som sa nedívala, získali kopu nových vedomostí. Privoňala som k vínu, odpila som si a prevaľovala som ho na jazyku. Bolo trochu zelené, ale vôbec nie zlé. „Je dobré, Nino. Má tak trochu ostružinovú chuť.“ Aspoňže ešte vždy rozumiem vínu.

Potešene prikývol. „Myslel som si, že ti zachutí. A vieš, že si na internete?“

„Ja som na internete?“

„Ako Lovkyňa žralokov. Frank zadal tvoje meno do vyhľadávača a tam si bola – aj s tým svojím žralokom. Je tam fotka z novinového archívu.“

„Moja fotka je na internete?“

„Si tam v plavkách. Vždy si dobre vyzerala v plavkách. A je tam o tebe aj zopár článkov. Nejaká vysokoškoláčka z Victorie písala v diplomovej práci o úlohe žien pri love alebo také čosi. Celkom pôsobivé čítanie – veľa symbolov, citátov z klasikov a neviem čo ešte. Požiadal som Franka, aby to vytlačil – zabudol som to zobrať. Myslel som si, že by si to mohla dať do múzea.“

Teraz som už bola celkom vyvedená z rovnováhy. Položila som pohár na stôl. „Na internete je moja fotka v plavkách?“

Nino Gaines sa zasmial. „Len pokoj, Kate – nie je to fotka z Playboya. Príď zajtra, ukážem ti to.“

„Nie som si istá, či sa mi páči, že som tam na fotke a každý sa na mňa môže dívať.“

„Je to tá istá fotka, ktorú máš tam.“ Ukázal smerom k múzeu.

„A neprekáža ti, že ľudia na ňu zízajú.“

„Ale to je... iné.“ Už keď som to hovorila, vedela som, že je to hlúposť. Ale múzeum je moja doména. Mohla som si vyberať, kto doň vstúpi a čo vidí. Predstava, že úplne neznámi ľudia môžu nazrieť do môjho života, do mojej minulosti, akoby si pozerali výsledky stávok v novinách...

„Mala by si tam zavesiť fotky Lizy a jej lode. Možno by ste mali viac návštevníkov. Zabudni na propagovanie hotela s Moby – pekné dievča ako ona pritiahne záujem.“

„Ach, veď poznáš Lizu. Rada si sama vyberá, s kým pôjde von.“

„Tak to v biznise nefunguje. Čo keby ste sa zamerali na vlastnú loď? Ubytovanie, strava a výlet s Lizou na Izmaeli. Hrnuli by sa k vám ľudia z celého sveta.“

„Nie.“ Začala som upratovať. „Radšej nie. Je to od teba veľmi milé, Nino, ale naozaj to nie je nič pre nás.“

„Nikdy nevieš... mohla by si nájsť chlapa. Najvyšší čas, aby začala s niekým chodiť.“

Chvíľu mu trvalo, kým si uvedomil, že atmosféra sa zmenila. Koláč zjedol len dopoly, keď v mojom výraze zbadal čosi, čo ho donútilo prestať jesť. Znervóznilo ho to, usiloval sa pochopiť, či povedal niečo zlé. „Nechcel som ťa uraziť, Kate.“

„Neurazil si ma.“

„Ale niečo nie je v poriadku. Si naježená.“

„Nie som naježená.“

„Len sa na seba pozri.“ Ukázal na moju ruku – nepokojne som prechádzala hore-dolu po vybielenom dreve.

„Odkedy je poklopkávanie prstami zločin?“ Pevne som si položila ruku do lona.

„Čo sa deje?“

„Nino Gaines, musím ísť pripraviť izbu. Ak dovolíš, idem. Už aj tak som zabila pol dňa.“

„Hádam len nejdeš dnu? No tak, Kate, veď si ani nedojedla obed. Štve ťa, čo som povedal o tej fotke?“

Nikto okrem Nina Gainesa mi nehovorí Kate. Z neznámeho dôvodu ma táto dôvernosť dostala. „Mám kopu roboty. Mohol by si s tým prestať?“

„Zamailujem im, aby tú fotku stiahli. Mohli by sme povedať, že na to nemajú autorské práva.“

„Ach, mohol by si prestať trepať o tej nemožnej fotke? Idem dnu. Skutočne musím dokončiť tú izbu. Zbohom.“ Oprášila som si z nohavíc neviditeľné omrvinky. „Ďakujem za obed.“

Díval sa, ako ja – žena, ktorú ľúbil a z ktorej bol zmätený viac ako pol storočia, vstala oveľa svižnejšie, než by sa patrilo na môj vek, rezko vykročila ku kuchyni a nechala ho tam s dvoma nedojedenými koláčmi a takmer nedotknutým pohárom jeho najlepšieho značkového vína. Cítila som, ako sa mi jeho oči vpaľujú do chrbta.

Predstavovala som si, že konečne aspoň raz mohol cítiť frustráciu z toho, ako náhodne ho znova posudzovali. Počula som, ako vstal a vetrík ku mne doniesol jeho hlas. Nedokázal sa udržať. „Kathleen Whittierová-Mostynová, ty si tá najprotirečivejšia žena, akú som kedy stretol,“ zakričal za mnou.

„Nikto ťa neprosil, aby si sem chodil,“ odsekla som. Nenamáhala som sa ani len otočiť hlavu.

Kedysi dávno, keď mi zomreli rodičia a vedenie hotela Strieborný záliv zostalo na mojich pleciach, veľa ľudí mi hovorilo, že by som ho mala zmodernizovať, každú izbu vybaviť kúpeľňou, nainštalovať satelitnú televíziu, ako mali v Port Stephense a v Byron Bay, že by som ho mala viac propagovať, aby som oboznámila svet s krásami nášho kúska pobrežia. Počúvala som ich tak zo dve minúty – nedostatok klientely ma už dávno netrápil, tak ako možno nikoho v Striebornom zálive. Pozorovali sme, ako sa naši susedia z oboch strán nabaľujú, ale potom musia znášať nečakané následky úspechu: hustú premávku, opitých dovolenkárov, nekonečné rekonštrukcie a modernizácie. Stratu pokoja.

Rada som si namýšľala, že v Striebornom zálive zachovávame rovnováhu – dosť hostí, aby nám vyšlo na živobytie, ale nie toľko, aby si niekto mohol myslieť, že sme boháči. Už roky som pozorovala, že počet ľudí v Striebornom zálive sa počas leta zdvojnásobí, v zimných mesiacoch sa zníži. Keďže sme zaznamenali nárast záujmu o pozorovanie veľrýb, niekedy bolo rušno aj v zime, inak bol obrat stabilný, nehrozilo, že by sme zbohatli, ale ani sme si nemuseli zúfať. Boli sme tam len my, delfíny a veľryby. A to nám vyhovovalo.

Strieborný záliv nebol veľmi pohostinný voči cudzincom. Keď sem koncom devätnásteho storočia prišli prví Európania, považovali tie končiny za neobývateľné, skalné vyvreniny, buš a presúvajúce sa duny im pripadali priveľmi pusté, aby na nich mohol existovať ľudský život. (Vtedy zrejme aborigénov nepovažovali za ľudí.) Pre plytčiny a piesčiny pri pobreží tu často stroskotali lode, a tak postavili prvé majáky. Potom sa pre chamtivosť dosiahlo to, čo sa nepodarilo zo zvedavosti: v sopečných kopcoch ľudia objavili lesy plné vzácnych stromov a slapy ustríc. A bolo po pokoji.

Stromy rúbali dovtedy, kým kopce nezmenili na rúbaň. Ustrice zbierali najprv na pálené vápno, neskôr na jedenie, až keď ich vyplienili, zakázali ich zber. Ak mám byť úprimná, keď sem prišiel môj otec, nebol o nič lepší: videl more plné rýb – marlínov, tuniakov, žralokov a mečiarov – a pochopil, že príroda mu ponúka možnosť zisku. A že na prahu má nekonečnú zbierku trofejí. A tak na poslednej skalnej vyvrenine v Striebornom zálive postavil náš hotel a do posledného centa minul svoje úspory, ako aj úspory pána Newhavena.

V tých časoch moja rodina bývala mimo hotela Strieborný záliv. Mama nechcela, aby ju hostia videli „podomácky“, ako sa vyjadrila – zrejme mala na mysli neupravené vlasy –, otec zas dbal na to, aby sme ja a moja sestra mali obmedzené vedomosti o svete za múrmi hotela (niežeby to Norah zastavilo – odišla do Anglicka, nemala ani dvadsaťjeden rokov). Vždy som mala podozrenie, že rodičia si chceli byť istí, že ich hádky nikto nepočuje.

Odkedy západné krídlo vyhorelo, žili sme – alebo skôr žila som – v tom, čo zostalo, akoby to bol súkromný dom a naši hostia v ňom boli stravníkmi. Spali v izbách, do ktorých sa vchádzalo z hlavnej chodby, a my sme mali izby na druhej strane schodiska. Hala bola k dispozícii všetkým. Iba kuchyňa bola posvätným územím – to pravidlo som zaviedla, keď ku mne pred pár rokmi prišli bývať dievčatá. Boli rozdielne ako deň a noc. Keď Liza nebola vonku s lodiarmi, trávila čas v kuchyni. Nemala rada neformálne rozhovory a vyhýbala sa hale aj jedálni. Uzatvárala sa. Hannah, družná ako všetci mladí ľudia, väčšinou ležala rozvalená na pohovke v hale s Milly pri nohách, pozerala televíziu, čítala alebo v poslednom čase čoraz častejšie telefonovala s priateľkami – bohvie, o čom sa asi rozprávali, veď spolu strávili šesť hodín v škole.

„Mami? Bola si niekedy na Novom Zélande?“ Keď vošla do kuchyne, na líci som jej zbadala hlboký odtlačok od epedy na pohovke.

Liza neprítomne zdvihla ruku, chcela tú ryhu vyhladiť. „Nie, srdiečko.“

„Ja som tam bola,“ povedala som. Štopkala som staré ponožky, čo Liza označila za plytvanie energiou, keď v supermarkete dostať celé balenie za pár dolárov. Jednoducho nedokážem len tak sedieť a nič nerobiť. „Pred pár rokmi som bola na rybačke pri jazere Taupo.“

„Na to sa nepamätám,“ odvetila Hannah.

V duchu som rátala. „No, tuším to bolo... pred dvadsiatimi rokmi, čiže desať rokov pred tvojím narodením.“

Hannah na mňa pozrela nechápavo ako dieťa, ktoré si nevie predstaviť, že niečo sa stalo ešte predtým, než sa narodila, a už vôbec nie tak dávno. Ani som sa jej nečudovala – spomínam si, že keď som bola v jej veku a mala som stráviť večer bez priateliek, pripadala som si ako vo väzení. A teraz roky letia ako strela.

„Bola si aj vo Wellingtone?“ Sadla si na stôl.

„Áno. Dosť domov tam postavili v kopcoch okolo prístavu. Keď som tam bola naposledy, nevedela som si predstaviť, ako je možné, že tam stoja.“

„Postavili ich na koloch?“

„Tak nejako. Ale je to dosť hlúpe – počula som, že celé mesto je postavené na zlomovej línii. Nechcela by som byť v dome na koloch, keď sa začne hýbať zem.“

Hannah sa to chvíľu usilovala stráviť.

„Prečo sa na to pýtaš, srdiečko?“ Liza si potľapkala po nohách, aby jej pes vyskočil do lona. Milly nikdy nebolo treba hovoriť dva razy.

Hannah si krútila v prstoch prameň vlasov. „Má sa konať školský výlet. Po Vianociach. Rozmýšľala som, či by som tam mohla ísť.“ Pozrela z jednej na druhú, akoby hádala, čo na to povieme. „Nie je to také drahé. A budeme bývať v hosteloch – veď viete, akí sú učitelia. Nedovolia nám urobiť ani krok bez nich.“ Zrazu hovorila rýchlejšie. „Má to byť poznávací výlet. Dozvieme sa o maorskej kultúre, o sopkách...“

Je hrozné sledovať tvár dieťaťa, ktoré vie, že žiada nemožné.

„Keby to bolo drahé, môžem na to prispieť zo svojich úspor.“

„Myslím, že to nepôjde.“ Liza vystrela ruku. „Veľmi ma to mrzí, miláčik.“

„Všetci tam pôjdu.“

Bolo to veľmi dobré dieťa, nikdy sa nenahnevalo. Povedala to skôr ako prosbu, nie ako protest. Niekedy by som bola radšej, keby sa nahnevala.

„Prosím.“

„Nemáme peniaze.“

„Ale ja som si našetrila takmer tristo dolárov – a nebude to hneď. Dovtedy všetky môžeme sporiť.“

Liza na mňa pozrela, pokrčila plecami. „Uvidíme,“ povedala tónom, ktorý aj mne jasne naznačoval, že očividne nikam nepôjde.

„Uzavriem s tebou dohodu, Hannah.“ Odložila som štopkanie. Aj tak to nebolo bohviečo. „Mám nejaké investície, ktoré by mi mali vyplatiť niekedy na jar budúci rok. Myslela som si, že by som z toho mohla zaplatiť nám všetkým výlet do Severného teritória. Vždy som túžila pozrieť sa do Národného parku Kakadu a možno zápasiť s nejakým krokodílom. Čo ty na to?“

Na tvári sa jej jasne zračilo, čo si o tom myslí – netúžila cestovať po Austrálii s matkou a so starou ženou, radšej by cestovala do cudziny a letela lietadlom s priateľkami, chichotala sa s nimi, ponocovala a posielala pohľadnice so slovami, ako sa jej cnie za domovom. Ale to sme jej jednoducho nemohli sľúbiť.

Usilovala som sa, Boh vie, že som sa usilovala. „Mohli by sme so sebou vziať aj Milly,“ navrhla som. „A keby sme mali dosť peňazí, mohli by sme sa spýtať Larinej matky, či pustí Laru s nami.“

Hannah hľadela na stôl. „To by bolo fajn,“ zamrmlala napokon a potom s úsmevom, ktorý nevyzeral veľmi presvedčivo, dodala: „Idem vedľa. O chvíľu sa začína môj program.“

Liza pozrela na mňa. Jej oči prezrádzali, čo sme obe vedeli – Strieborný záliv je krásne mestečko, ale aj v raji by človeku bolo otupno, keby z neho nemohol odísť.

„Nemusíš si to vyčítať,“ poznamenala som, keď som si bola istá, že Hannah ma nezačuje. „Nemôžeš nič robiť. Aspoň nateraz.“

Za posledné roky som veľa ráz videla, ako sa jej na tvári mihol výraz pochybností. „Ona sa cez to prenesie,“ ubezpečila som ju. Položila som jej dlaň na ruku, vďačne ju stisla.

Nie som si istá, či tomu niektorá z nás verila.

3

Mike

Tina Kennedyová mala nasebe fialovú podprsenku lemovanú čipkou anakaždom košíku štyri, možno päť ružových púčikov. Počas pracovného dňa by som si normálne čosi také nevšimol. Netúžil som myslieť naspodnú bielizeň Tiny Kennedyovej – najmä nie teraz. Ale keď zastala pripleci môjho šéfa apodala mu fascikel sdokumentmi, sklonila sa apozrela rovno namňa pohľadom, ktorý som neskôr vedel označiť iba ako vyzývavý, tou fialovou podprsenkou akoby mi vysielala signál. Tá podprsenka amierne opálené prsia vnej boli spomienkou namoje povýšenie preddva apol týždňom.

Nepatrím kľuďom, čo sa ľahko vyplašia, ale toto bol najdesivejší pohľad, aký som kedy videl.

Nevdojak som nahmatal vovrecku mobil. Moja priateľka Vanessa mi zaposlednú polhodinu tri razy esemeskovala, hoci som jej povedal, že porada je veľmi dôležitá anemôže ma vyrušovať. Prečítal som si prvú esemesku ausiloval som sa ignorovať nástojčivé vibrácie nasledujúcich správ:

„Nezabudni kúpiť pánske Vogue apozrieť sa naoblek nas. 46. Vtom tmavom by si vyzeral skvele. xxx“

„Miláčik, brnkni mi, musíme sa porozprávať otom, kde bude kto sedieť.“

„Rozhodne mi zavolaj preddruhou, musím Gavovi povedať, čo stopánkami. ČAKÁM. xxx“

Vzdychol som si, cítil som pritom zvláštnu zmes nástojčivej úzkosti anehybnosti, akú vyvoláva pobyt vdusnej konferenčnej miestnosti, kde je človek obklopený inými mužmi voblekoch.

„Najpodstatnejšia, tak ako privšetkých podobných projektoch, je kapacita ubytovacej jednotky. Myslíme si, že sme dali dokopy plán výstavby, ktorý bude mať potenciál dlhodobého rastu natrhu sluxusným ubytovaním svýhodami plynulejšieho krátkodobého trhu, pričom oba trhy by mali maximalizovať rast výnosov, nielen počas leta, ale celý rok.“ Nastehne mi zabzučal mobil, uvažoval som, či ho bolo počuť aj napriek zvučnému hlasu Dennisa Beakera. Musel som Nesse uznať, že je vytrvalá. Nevzdávala sa. Keď som jej dnes ráno vysvetľoval, že nebudem môcť odísť zroboty tesne popoludní, nebudem môcť ani zavolať, zdalo sa mi, že ma vôbec nepočúva. Vposledných dňoch akobynevnímala nič iné, len „svadba“, amožno ešte „dieťa“.

Smerom kCity sa ťahala sivá Liverpool Street plná splodín. Keď som trochu naklonil hlavu, videl som nachodníku ženy amužov oblečených vmodrom, čiernom alebo vsivom, ako elegantne kráčajú popod zasadzené múry posvoje obedy vplastových škatuliach – tie obedy zhltnú pripracovných stoloch. Niektorí ľudia tomu hovorili pachtenie zakariérou, ale ja som to tak nevnímal – vždy ma utešovala tá uniformnosť, cieľavedomosť. Aj keď cieľom boli peniaze. Keď sme mali pokojnejší deň, Dennis niekedy ukázal von oknom naniekoho aspýtal sa: „Myslíte, že zarába?“ Aspoločne sme ich hodnotili nazáklade takých ukazovateľov ako strih saka, druh topánok alebo toho, ako kráčali – vystretí či zhrbení. Dva razy dokonca poslal mladšieho kolegu dolu, aby overil, či mal pravdu, anamoje prekvapenie ani raz sa nemýlil.

Dennis Beaker hovorí, že každý človek avôbec všetko natomto Božom svete má finančnú hodnotu. Poštyroch rokoch plodnej spolupráce som náchylný sním súhlasiť.

„Takže teraz by som bol rád, keby môj kolega urobil krátku prezentáciu, aby ste mali aspoň hmlistú predstavu otom, čo považujeme zaveľmi vzrušujúcu možnosť.“

Tina prešla nadruhú stranu konferenčnej miestnosti. Postavila sa vedľa nízkeho stolíka azdanlivo uvoľnene tam zostala stáť. Ešte vždy som videl to fialové ramienko. Zatvoril som oči ausiloval som sa vytisnúť zpamäti spomienku najej prsia anato, ako sa namňa pritláčala napánskych toaletách vbare Brazília, ako si ladným pohybom vyzliekla blúzku.

„Mike?“

Znova namňa hľadela. Zdvihol som pohľad, potom som ho odvrátil, nechcel som ju povzbudzovať.

Preto sa moje správanie vten večer dalo považovať zaveľmi netypické.