Start

Text © 2015 by Anton Heretik Sr.

Graphic design © 2015 by Palo Bálik

Photo © 2015 by Ján Pečeňák

Slovak edition © 2015 by Ikar

Redigoval Jaroslav Hochel.

Grafickú úpravu navrhol Palo Bálik.

Fotografia na obálke Ján Pečeňák.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 734. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán Palo Bálik.

ISBN 978-80-551-4273-9

Úvod alebo Moje stretnutia so Zlom

Násilie fascinuje, priťahuje nás, vyvoláva silné emócie. Či už je to strach, odpor, radosť, alebo nadšenie, vzrušenie je vždy silné. Ak sme svedkami násilia – na ulici alebo pri sledovaní hororov, detektívok, akčných filmov –, vždy to oslovuje aj našu vlastnú agresivitu. A sprevádza nás to celý život. Deti výskajú od nadšenia, keď Tom ovalí Jerryho panvicou po hlave. Dospeláci slastne vzdychajú pri dobrom boxerskom údere či tvrdom bodyčeku. Starší ľudia pohoršene šomrú nad skazenosťou sveta, ale vášnivo čítajú krvou nasýtený bulvár či sledujú kriminoviny v televízii. Často ma oslovovali diváci televízneho seriálu Najväčšie kriminálne prípady Slovenska, ktorý som komentoval ako psychológ, a hovorili: „Ja tú brutalitu neznášam, každý utorok večer to pozerám a potom celú noc nespím.“

Môj osobný vzťah k násiliu sa, samozrejme, začal formovať v detstve. Mnohí ľudia mojej generácie, ktorí sa sťažujú na množstvo násilia v súčasných filmoch a počítačových hrách, zabúdajú, že my sme boli ako deti kŕmení sovietskymi vojnovými filmami, kde sa zabíjalo a umieralo skutočne vo veľkom. Pod ich vplyvom sme bojovali po dvoroch a parkoch, podľa vzoru ruských vojakov a partizánov sme umierali a pri tom sme ešte „z posledných síl“ pozabíjali veľa Nemcov. Vzrušujúce boli aj bitky medzi chlapčenskými bandami z jednotlivých ulíc či štvrtí, ktoré sa končili rozbitými hlavami a krvácajúcimi nosmi. Po puberte však prišlo obdobie, keď som pod vplyvom záujmu o poéziu, hudby Beatles a hipisáckeho pacifizmu, plného všeobjímajúcej lásky, stratil záujem o problematiku násilia. Proste Eros dočasne víťazil na Tanatom.

Ako študent psychológie som však zistil, že agresivita je jednou z veľkých tém nášho odboru. A jej podstatu sa snažia vysvetliť všetky významné psychologické smery od psychoanalýzy až po behaviorizmus. Po krátkom intermezze, keď som pôsobil ako pomocná vedecká sila v Psychologickom ústave Filozofickej fakulty UK, som sa definitívne rozhodol, že sa nechcem venovať len výskumu a akademickej psychológii. Priťahovali ma hlavne psychické poruchy a prostredie psychiatrie vôbec. A na našej katedre pôsobil prof. PhDr. Géza Dobrotka, CSc., ktorý nám prednášal aj forenznú psychológiu. Vytŕčal nad ostatnými pedagógmi nielen výškou, ale aj rozhľadenosťou a formátom svojej osobnosti. Na rozdiel od svojich kolegov nebol ovplyvnený ani sovietskou, ani americkou, ale európskou, hlavne nemeckou psychológiou. Bol nielen zakladateľom československej forenznej psychológie, ale aj veľkým propagátorom projektívnej Rorschachovej metódy. To, s akým nadšením prednášal o možnostiach na prvý pohľad jednoduchého testu s atramentovými škvrnami pri spoznávaní aj tých najhlbších úrovní ľudskej psychiky, urobilo na mnohých študentov veľký dojem. Vybral som si ho za svojho školiteľa, keď som robil diplomovú prácu Diagnostika agresivity u juvenilných delikventov. Porovnával som v nej mladistvých páchateľov násilných a nenásilných trestných činov, chlapcov i dievčatá. Pri tejto príležitosti som po prvýkrát vstúpil do väzenia ako psychológ. Prostredie to bolo dosť deprimujúce: ostnaté drôty na múroch, samý betón a mreže, pachy dezinfekcie a kuchyne. A mladí ľudia oblečení v neforemných hnedých teplákoch. Bol som však väčšinou milo prekvapený ich ochotou spolupracovať a otvorenosťou, s akou hovorili o svojom živote a zlyhaniach.

Ešte pred dokončením štúdia som začal pracovať na Psychiatrickej klinike Fakultnej nemocnice v Bratislave. Keďže som bol v tom čase nedoštudovaný psychológ, môj prvý pracovný dekrét znel na funkciu „sanitár pre zvlášť náročné práce“. Moji vrstovníci, mladí lekári na klinike, si ma preto dosť doberali. Moje tovarišské roky na klinike dnes však podliehajú spomienkovému optimizmu. S odstupom času sa mi zdá, že v tých blbých rokoch normalizácie sedemdesiatych a osemdesiatych rokov minulého storočia bola psychiatria istým „ostrovom pozitívnej deviácie“. Ako outsideri nestraníci, ktorí nemohli ohroziť nádejné nomenklatúrne kádre, sme sa mohli na inšpekčke smelo vyjadrovať a baviť na úkor režimu. Ale hlavne som sa na klinike naučil to podstatné z psychopatológie, psychodiagnostiky aj psychoterapie, z čoho vlastne odborne žijem dodnes. Kolegovia psychiatri ma začali ako psychológa prizývať k znaleckým posudkom. S úctou spomínam na Ernesta Guensbergera, Ivana Žuchu, Ďura Fleischera, Eda Kolibáša a hlavne na svojho najlepšieho priateľa z týchto kruhov Vlada Novotného. Ako sa znalecká spolupráca s psychiatrami prehlbovala a oni zistili, že pohľad psychológa môže byť pre nich skutočne prínosný, narastala aj závažnosť zločinov, za ktoré boli naši klienti stíhaní. Tak sa mi stala agresivita (prinajmenšom odborným) osudom.

Na prvú vraždu sa nezabúda. Kolegovia ma prizvali k posudzovaniu páchateľa vraždy a dostal som na preštudovanie vyšetrovací spis. Obvinený bol muž z horehronského lazu, na ktorom žili dva manželské páry. A ako to už býva, jeden z nich sa zahľadel do ženy toho druhého a začal s ňou spávať – a to na laze ťažko utajiť. A tak chlapi vždy cestou z kopca na autobus, ktorý ich odviezol do železiarní v Podbrezovej, hodinu riešili vzniknutú situáciu. A večer cestou do kopca to isté... Raz si po robote vypili, kráčali domov, cestou sa pohádali a klamaný manžel pichol suseda vreckovým nožom do srdca. Potom zišiel do doliny, privolal políciu a zaviedol ju na miesto činu. Podľa vyšetrovacieho spisu bol spln a páchateľ na lúke osvetlenej mesiacom zastal nad telom obete a zadeklamoval:

„Jano, ja nevinen, ty nevinen, to ta kurva je vinna.“ Prebehol mi mráz po chrbte a povedal som si: Toto je Shakespeare na Horehroní. A tak som si aj predstavoval páchateľa – ako hrdého, statného Othella, plného nenávisti. Na vyšetrenie mi však priviedli drobného, upracovaného, depresívneho človeka, ktorý sám nerozumel tomu, čo sa stalo. „Aj som mal vypité... aj som bol nahnevaný... ale prečo som ho zabil, neviem... Však tá moja za to nestojí a Jano nebol zlý chlap.“ V tej chvíli som si uvedomil, s akými predsudkami vstupujeme do procesu vyšetrovania páchateľov vrážd a aká zložitá môže byť na prvý pohľad banálna motivácia činu. A cítil som ľútosť k tomu mŕtvemu, ale aj k páchateľovi a k tým dvom ženám, opusteným na laze...

Od návratu na Katedru psychológie Filozofickej fakulty UK v Bratislave prednášam okrem klinickej psychológie, psychodiagnostiky a psychoterapie aj forenznú psychológiu. V polovici deväťdesiatych rokov som sa rozhodol vedecky spracovať poznatky o znaleckom posudzovaní páchateľov vrážd. Grantovú úlohu na túto tému som riešil spolu s prof. Ivanom Žuchom, prof. Vladimírom Novotným, doc. Jurajom Fleischerom, doc. Alojzom Ritomským a Dr. Katarínou Vajdičkovou. Spracovali sme 176 znaleckých posudkov na páchateľov vrážd z rokov 1979 až 1997. Vybrané výsledky som publikoval v dvoch monografiách: Extrémna agresia I. Forenzná psychológia vraždy (1999, 2. vydanie 2012) a v spoluautorstve s Vladimírom Novotným Extrémna agresia II. Forenzná psychiatria vraždy (2012). Mnohé skúsenosti som použil aj na ilustrovanie vysokoškolskej učebnice Forenzná psychológia, ktorá v roku 2013 vyšla už v treťom vydaní. Aj naďalej „zbieram vrahov“ cez svoje znalecké posudky a najnovšie trendy dávam výskumne spracúvať našim študentom v diplomových prácach.

Zdá sa, že som si svoje akademické predsavzatia splnil a o psychológii vraždy povedal dosť, teda všetko, čo viem. Ale vražda nie je len trestný čin, kde treba páchateľa vypátrať, vyšetriť a odsúdiť. Nie je to len znalecký problém, kde je potrebné vyjadriť sa, či je páchateľ príčetný, alebo nie. Vražda je aj kultúrny fenomén, je zlomovou udalosťou mnohých rozprávok, mýtov, literárnych diel i ľudských osudov. Grécke mýty sú vrážd plné a jedna otcovražda dala pomenovanie základnému kameňu psychoanalýzy – oidipovskému komplexu. Shakespearovými drámami sa valia potoky krvi. Od Hamleta po Macbetha je vražda krízou, v ktorej nastáva zvrat deja a ľudských osudov postáv. Dostojevskij v románe Zločin a trest podáva majstrovskú analýzu toho, čo voláme následný motív. V dvoch dieloch knihy študent Raskoľnikov spracúva skutočnosť, že sa stal vrahom a zabil tú úžerníčku i jej sestru. Tradícia modernej americkej literatúry faktu je postavená na dvoch dielach, ktoré sa zaoberajú práve vraždou – na románoch Chladnokrvne od Trumana Capoteho a Katova pieseň od Normana Mailera. Vždy som trochu žiarlil na literárny talent týchto velikánov aj na luxus, že sa mohli venovať tak dlho a dôkladne jednému prípadu.

Upokojoval som sa tým, že výhodou nás znalcov zase je, že sme sa za tie roky stretli tvárou v tvár s desiatkami, ba so stovkami páchateľov vrážd. Rozprávali sme sa s nimi o ich živote i trestnom čine, pozorovali ich počas dlhých hodín kontaktu, vyšetrovali psychologickými testmi. Niektoré prípady som už použil ako kazuistické ilustrácie v učebniciach alebo publikoval vo vedeckých časopisoch. V tejto knihe by som sa chcel pokúsiť skôr o „nevedecké“ rozprávanie o stretnutiach s páchateľmi najťažších zločinov, najmä vrážd, o životných osudoch ich a ich obetí. Didaktických vsuviek, sľubujem sebe i čitateľom, tam bude čo najmenej. Môžem sa síce oprieť o svoj archív znaleckých posudkov, ale budem vychádzať aj zo svojich spomienok na udalosti a na emócie, ktoré stretnutia so zločincami sprevádzali. Inšpiráciou mi bola kniha môjho už nebohého českého kolegu a kamaráta Slávka Hubálka Zpovědník vrahů. Aj ja sa chcem pokúsiť poctivo opísať to, čo v psychoterapii nazývame protiprenos – emócie, postoje, predsudky, „slepé škvrny“ psychológov, ktoré vstupujú medzi nich a klientov. Úlohou znalca je byť objektívny, nestranný, proste nad vecou. K tomu expertnému ideálu sa však môžeme priblížiť len vtedy, keď sme si vedomí aj vlastných emócií a ich možného vplyvu na naše úsudky.

Chcem sa poďakovať svojim blízkym, ktorí ma pri písaní povzbudzovali, text prečítali a kriticky komentovali. Svojej manželke Andrei, znalkyni z odboru psychiatrie – niektoré opísané príbehy sa opierajú o naše spoločné posudky. Svojmu synovi a kolegovi Antymu, ktorý komentoval hlavne odbornú stránku, a svokre Jane Gaálovej, ktorá strážila čistotu reči. Dadovi Nagyovi, ktorý ma ako všestranný znalec literatúry ubezpečil, že kniha môže byť zaujímavá aj pre laikov. Ďakujem aj vydavateľstvu Ikar a jeho redaktorom Alexandre Hríbikovej a najmä Jaroslavovi Hochelovi za štylistické pripomienky. Veľmi ďakujem aj Palovi Bálikovi za invenčnú grafickú úpravu.

Spomienky má človek písať vtedy,

keď už má na čo spomínať

a ešte si niečo pamätá...

Netvor v ľudskej koži

Profil neznámeho páchateľa...

Nemám rád pejoratívne výrazy, najmä ak sa týkajú klientov, bez ohľadu na dôvody našich stretnutí. Ale vždy, keď som vyšiel na ulicu z basy bratislavského justičáku, kde som vyšetroval Ondreja R., bola mi zima. Striaslo ma, keď som si ho len predstavil. Chlad, ktorý z neho tiahol, mal až fyzikálny charakter. Osobnému stretnutiu s týmto zločincom však predchádzala žiadosť o vypracovanie profilu neznámeho páchateľa série vrážd, s ktorou sa na mňa obrátili v roku 1991 vyšetrovatelia z „mordparty“. O rok neskôr som mal potom unikátnu možnosť vraha skutočne psychologicky vyšetrovať a porovnať, v čom som mal pravdu a v čom som sa mýlil. Problémom pri neskoršom posudzovaní primeranosti vypracovaného portrétu bolo, že nešlo o celkom totožnú sériu činov. Chýbali v nej skutky spáchané v zahraničí (polícia o nich ešte nevedela) a obsahovala i jeden prípad vraždy, z ktorej Ondrej R. neskôr nebol obvinený.

Na stole mi teda pristál „komín“ vyšetrovacích spisov, ktoré obsahovali výsledky kriminalistických vyšetrení a súdnolekárskych posudkov šiestich prípadov vrážd. Po ich prečítaní som sa zhodol s názorom vyšetrovateľov, že ide o jedného páchateľa – sériového vraha. Činy vykazovali vysokú podobnosť časovo-priestorových charakteristík. Odohrali sa vo veľkom meste, skôr v centre než na periférii Bratislavy. Páchateľ vnikal v nočných alebo skorých ranných hodinách do bytu obetí cez okná na prízemí či na pavlači. Obeťami boli ženy (len v jednom prípade malý chlapec, syn jednej zo zavraždených). Obete pri napadnutí ležali či spali v posteli. Smrteľné zranenia boli spôsobené početnými údermi do hlavy nešpecifickými nástrojmi (kameň, porisko, lešenárska rúra), ktoré si páchateľ priniesol so sebou. Všetky ženy boli znásilnené a páchateľ z bytu odcudzil predmety rôznej ceny. S veľkou pravdepodobnosťou teda išlo naozaj o jedného sériového páchateľa s podobným modus operandi. Páchateľa som opísal ako 30 klasifikácii chôrob až 40-ročného muža atletickej postavy, ktorý žije v meste. Išlo o psychopatickú osobnosť s antisociálnymi a schizoidnými črtami. Zo sexuálnej stránky som ho odhadol ako sexuálneho agresora s tzv. baživým vývojom. O sexuálnom agresorstve, nie sadizme, svedčil „lovecký“ spôsob, akým páchateľ obeť „skolil“, znehybnil a sexuálne s ňou manipuloval. Predpokladal som, že ide o jedinca, ktorý už bol v minulosti trestaný za majetkové, ale i násilné sexuálne trestné činy.

V poslednej domnienke som sa mýlil.

... a realita

V roku 1992 bol 38-ročný Ondrej R. zatknutý a obvinený z deviatich vrážd a jedného pokusu o vraždu. Činov sa dopustil v rokoch 1990 až 1992 na území Nemecka, Holandska a Slovenska. Zahraničné prípady sa odhalili, keď naša polícia začala spolupracovať s Interpolom a analýzou DNA sa zistila totožnosť biologických stôp (spermií) zaistených pri nevyriešených vraždách na Slovensku a v zahraničí.

Ondreja R. som navštevoval a psychologicky vyšetroval v období od apríla 1992 do októbra 1993. Bol naozaj vyššej robustnej postavy. Erárne ošatenie mal upravené, dodržiaval hygienu a až na redší chrup pôsobil navonok celkom uhladene. Po príchode vždy pozdravil, sadol si a väčšinou len odpovedal na otázky. Kvalita kontaktu od vyšetrenia k vyšetreniu kolísala, niekedy bol moróznejší („nechce sa mi baviť“), pri iných stretnutiach bol ochotný rozprávať sa dlhšie. Jeho reč sa vyznačovala slabšou slovnou zásobou s častou vatou (oné, né). Ako som zistil, v prostredí, kde žil, hovoril častejšie rómsky či maďarsky. Miestami však prekvapil zložitými „šraubovanými“ úvahami, ktoré mali až pseudofilozofický charakter (napr. o Bohu, o vine). Najnápadnejšia na ňom však bola citová chudoba a extrémny chlad. Ani pri náročných otázkach týkajúcich sa vykonania jednotlivých činov či kriminalistických dôkazov neprejavil žiadne známky lability, napätia či úzkosti. Rovnaký dojem mali z neho aj kriminalisti, ktorých sa pri ňom pri vyšetrovaní celej série prípadov vystriedalo neúrekom.

Čo som zistil o jeho živote? Pochádzal z rómskej rodiny, podľa vlastného vyjadrenia však neboli „obyčajní Cigáni“, žili vždy na úrovni. Otec zomrel ako 38-ročný, zastrelili ho pri hádke v jeho byte, „bol krásny ako herec, nikdy nerobil... nemusel“. Matka bola v invalidnom dôchodku, pracovala však ako toaletárka v hoteli. Ondrej R. bol najstarší zo šiestich detí. Jeden z bratov je umiestnený v ústave, zrazilo ho auto, „je na hlavu“. Druhý brat sa obesil na psychiatrii, nevedel, na aké ochorenie sa tam liečil.

Tretí brat bol opakovane súdne stíhaný za podvody a krádeže. Dvaja súrodenci však žili v zahraničí, v Holandsku a Nemecku, „tí sa majú dobre“. Jeho rodinná anamnéza sa teda vyznačovala riadnou psychiatrickou i kriminálnou záťažou. Pôrod bol podľa jeho znalosti normálny, začal chodiť a hovoriť ako ostatné deti. V detstve sa liečil na pomočovanie, po vyliečení zápalu obličiek to však prešlo. Ako 7-ročný začal navštevovať „normálnu školu“. Učenie mu šlo ťažko, do školy chodil „menej“, raz prepadol z matematiky. Keď skončil základnú školu, rodina sa presťahovala do Čiech, kde začal pracovať na statku, neskôr ako brigádnik na stavbe. Absolvoval dvojročnú vojenskú službu, robil tam kuriča. Počas vojenčiny bol viackrát disciplinárne trestaný, nadsluhoval 21 dní. Väčšinu života, medzi výkonmi trestu, pracoval ako kurič, v posledných rokoch vypomáhal matke ako šatniar. Z osobných záľub uvádzal chodenie do kina a do spoločnosti – vymenoval kaviarne a nočné podniky, kde sa stretával so „svojimi“. Sexuálne začal žiť ako 17-ročný a oženil sa ako 22-ročný na konci vojenčiny. S manželkou sa rozviedol, lebo si nevedela zvyknúť na život v Bratislave a vrátila sa do Čiech. Potom žil päť rokov s družkou, ktorá ho však opustila, keď bol vo výkone trestu. Odvtedy mal štyri ďalšie družky, s ktorými žil v spoločnej domácnosti. Okrem nich mal veľa príležitostných sexuálnych partneriek („mal som aj do sto báb“), nikdy nemal problém nejakú zbaliť v kaviarni Grand či pri Priore. Sexuálne sa hodnotil ako veľmi náruživý, pohlavný styk potreboval každý deň. Sexuálnu abstinenciu vo výkonoch trestu však znášal dobre. Zdôrazňoval, že má rád „obyčajný sex“, nikdy sa k partnerkám nesprával násilne. V zdravotnej anamnéze uvádzal opakované úrazy hlavy pri bitkách, naposledy ho v roku 1988 zbili traja muži železnou tyčou po hlave, bol aj v bezvedomí. Psychiatricky sa neliečil nikdy. Bol silný fajčiar. O pití alkoholu sa vyjadroval premenlivo, raz sa vyhlásil za abstinenta, inokedy pripúšťal občasný, spoločenský konzum alkoholu. Skúsenosti s drogami nemal údajne žiadne. V minulosti bol desaťkrát súdne stíhaný, vždy pre príživníctvo alebo krádeže vlámaním, odpykal si niekoľko nepodmienečných trestov. Pri vlámačkách väčšinou vykrádal byty na prízemí, do ktorých sa dostal cez okno. Nikdy však nebol stíhaný za násilný či sexuálny trestný čin.

Po revolúcii v roku 1989 odišiel ako tisíce iných na skusy do zahraničia. Začal v Rakúsku. Mal sa tam prekvapivo zle. Nechceli ho zobrať do tábora, lebo nebol „politický“. Prespával na staniciach a vo vlakoch. Pokúsil sa odcestovať na falošný pas do Nemecka, ale na hraniciach ho zatkli a bol dva mesiace vo väzbe. Po prepustení žil v azylovom dome. Pristihli ho pri vlámaní do kiosku a vypovedali z krajiny. Odišiel do Nemecka a potom do Holandska za sestrou. Tá sa však po krátkom čase rozhodla podnikať na Slovensku, a tak sa vrátil aj on. Počas celého pobytu v zahraničí nemal sexuálnu partnerku, „tam to nešlo... boli problémy... dohovoriť sa a tak“.

Psychologickými testmi som u Ondreja R. zistil intelektové a pamäťové schopnosti na úrovni pásma mentálneho podpriemeru. Na jeho nižšom výkone sa však mohli podieľať aj etnické osobitosti. (Rómovia dosahujú v psychologických testoch nižšie výkony, ako by zodpovedalo ich praktickej inteligencii.) Rolu zohrali aj jeho slabšie vyjadrovacie schopnosti. Pri vyšetrení osobnosti som v zhode so znalcami psychiatrami (prof. Žuchom a doc. Fleischerom) nezistil známky závažnej psychickej poruchy v zmysle psychózy. Osobnosť sme hodnotili ako psychopatickú. Zdôraznili sme najmä kombináciu schizoidnosti („čudáckosť“, citový chlad, zvláštne myslenie) a antisociálnosti (chýbanie empatie, zmeny v oblasti vyšších, teda sociálnych a etických citov, recidivita). Aj podľa výsledkov testov bola výraznou črtou v štruktúre jeho osobnosti agresivita. Pokiaľ išlo o jeho sexualitu, nepreukázala sa prítomnosť sexuálnej deviácie – sadizmu. K rovnakému záveru sa dospelo aj psychiatrickým a sexuologickým vyšetrením vrátane falopletyzmografie, čiže merania fyziologických reakcií penisu v závislosti od predkladaných podnetov. Vyšetreného sme vyhodnotili ako sexuálneho agresora.

Ondrej R. sa pri opakovaných psychologických vyšetreniach ani pri kriminalistických výsluchoch počas dlhej vyšetrovacej väzby k svojim činom nepriznal. Rovnako sa správal aj pred súdom, ktorý ho nakoniec odsúdil na doživotie. V histórii našej kriminológie bol prvým viacnásobným vrahom, ktorého odsúdili na základe nepriamych dôkazov, najmä analýzy DNA z biologického materiálu – spermií zanechaných v tele obetí. Postoj k svojim činom vyjadroval pri psychologickom vyšetrení takto: „Nemám sa čo priznávať. Chcem dôkazy... to sú priame okolnosti. Nerobím zo seba blázna, nemám čo skrývať... Mám náboženskú vieru, Boh a Kristus vedia, kto má vinu... iným nemám čo povedať. Jeden človek za nič nemôže, za všetko môže Boh. Mám svoju logiku, viem, čo hovorím. Každý človek má len jedno srdce... Každý človek má sebaľútosť... on vie, nie polícia. Všetko je to vymyslené... Poznám znalecké posudky a viem, čo je genetika... ale ja chcem dôkazy.“

Séria vrážd

Podľa rozsiahleho vyšetrovacieho materiálu, na ktorého kompletizácii sa podieľal aj Interpol, možno zrekonštruovať jeho sériu vrážd. V júni 1990 počas pobytu v Mníchove vnikol v noci cez pootvorené okno do prízemného bytu, kde ho pristihla 40-ročná H. S. Niekoľkokrát ju udrel po hlave železnou tyčou. Po čine na nej vykonal súlož a byt vykradol. O mesiac neskôr takisto v Mníchove vošiel cez balkónové dvere do bytu 28-ročnej I. Z. Usmrtil ju údermi železnej rúry a bodnutiami skrutkovačom. Na obeti vykonal pohlavný akt do pošvy a do konečníka a byt vykradol. V septembri toho istého roka vliezol cez okno na prízemí do bytu 46-ročnej M. van der W. v Amsterdame. Tú zabil údermi kamennou dlaždicou do hlavy, vykonal na nej súlož a z bytu odcudzil peniaze a šperky.

Séria vrážd pokračovala aj po jeho návrate na Slovensko. V októbri 1990 vliezol cez okno do izby 88-ročnej T. R. v domove dôchodcov v Bratislave. Opakovane ju udrel neznámym predmetom do hlavy a škrtil rukami. Po čine mŕtvu obeť sexuálne zneužil a odcudzil rôzne predmety. V januári 1991 vnikol cez okno na prízemí do ubytovne, kde usmrtil údermi dreveným kolom 40-ročnú A.P. a jej 14-ročného syna J. N., ktorý spal vo vedľajšej izbe. Na ženskej obeti vykonal súlož a odcudzil peniaze v rôznych menách a šperky (dvojica sa len pár dní predtým vrátila z emigrácie). O desať dní neskôr vliezol cez vetracie okno do bytu 31-ročnej J. B., ktorú opakovane udrel do hlavy drevenou násadou. Poškodená sa po údere prebrala zo spánku a začala sa brániť. Obvinený ju ešte niekoľkokrát udrel, ale keďže sa aktívne bránila a spôsobila mu drobné poranenia, z miesta činu ušiel. J. B. poskytla polícii orientačný opis páchateľa, primeraný tme a stavu, v ktorom sa nachádzala počas činu. Koncom apríla 1991 otvoril Ondrej R. v noci okno prízemného bytu 70-ročnej H. N., ktorú zabil údermi kusom betónu do hlavy. Po čine na nej vykonal súlož a odcudzil rôzne šperky. Začiatkom júla 1991 vnikol v noci cez pootvorené okno na prízemí do bytu 22-ročnej H. O., viackrát ju udrel do hlavy lešenárskou rúrou, vykonal na nej súlož a z bytu odcudzil hodinky. Obeť podľahla zraneniam po 18 dňoch kómy. V marci 1992 vnikol cez otvorené okno na pavlači do bytu 67-ročnej M. U., ktorú usmrtil opakovanými údermi železnou rúrou do hlavy, vykonal na nej súlož a odcudzil rôzne zlaté šperky.

Motivácia

Ondrej R. bol až do série vrážd trestaný len za majetkové trestné činy (sčasti to boli práve vlámania do bytov na prízemí). Psychologicky otvorenou otázkou teda ostávali okolnosti spustenia „baživého vývoja“. (Tento jav opísal nemecký sexuológ Bräutigam. Postihnutý pri ňom, často náhodne, zažije nejaký atypický spôsob sexuálneho uspokojenia. Tento zážitok typu „zámok a kľúč“ na neho silno zapôsobí a vedie ho k nutkavému opakovaniu práve takého deviantného správania.) Keďže Ondrej R. sa k svojim činom nepriznal a neponúkol svoju verziu motivácie, uvažovali sme o nej takto: Dôležitú rolu mohol hrať pobyt v cudzine – v inojazyčnom, pre páchateľa nehostinnom prostredí. Ondrej R. prežíval frustrujúco svoju existenciu na okraji spoločnosti uprostred blahobytu západnej spoločnosti. Okrem toho bol i značne sexuálne neuspokojený, pretože pri zvýšenej sexuálnej žiadostivosti si v cudzine nedokázal nájsť sexuálne partnerky. Je pravdepodobné, že pri prvom čine zo série v Mníchove ho obeť pristihla pri vlámaní. Pri zápase s ňou a prekonávaní odporu sa sexuálne vzrušil. Usmrtil ju nástrojom, ktorý si priniesol na vlámanie, a potom sexuálne zneužil. Pôvodne zištne (lúpežou vlámaním) motivovaný trestný čin sa „preskokom motívov“ zmenil na sexuálny, resp. kombinovaný motív s násilím. Zážitok sexuálneho styku s nevládnou (mŕtvou) obeťou bolo pre neho to pravé, kľúč zapadol do zámku. Baživý vývoj pomohla naštartovať a vystupňovať aj beztrestnosť jeho počínania. Z hľadiska motivácie však vždy išlo o kombináciu sexuálneho a zištného motívu. Agresia, akákoľvek brutálna, mala len inštrumentálny charakter – znehybniť, usmrtiť (a potom sexuálne zneužiť a okradnúť) obeť. Zdá sa, že páchateľ si vyberal skôr miesto činu ako obeť. Postupoval pri tom dosť starostlivo. Vyšetrovatelia z niektorých stôp (napr. z množstva cigaretových ohorkov so stopami jeho slín) usúdili, že miesto činu pozoroval niekoľko hodín. Pokiaľ ide o obete, nebol prieberčivý – sexuálne zneužil mŕtve ženy vo veku od 22 až do 88 rokov! Z tohto hľadiska je psychologicky zaujímavé, že jediný zážitok s obeťou, ktorá sa aktívne bránila tak, že musel utiecť, viedol k pomerne dlhému prerušeniu jeho vražednej série.

Prognóza

V prípadoch, keď páchateľovi hrozí výnimočný trest, teda doživotie, sa musia znalci psychológovia vyjadriť k prognóze resocializácie. Zjednodušene povedané, k tomu, či výkon trestu môže mať u odsúdeného prevýchovný účinok a či bude aj po jeho odpykaní nebezpečný pre spoločnosť. Väčšinou zvažujeme pozitívne aj negatívne faktory z oblasti sociálnej, osobnostnej i kriminogénnej.

Napriek starostlivej analýze sme u posudzovaného Ondreja R. žiaden pozitívny prognostický faktor nenašli. Ak by ho polícia neodhalila, nepochybne by „ako stroj“ vraždil ďalej. Ako ukazujú aj zistenia FBI, ktorá kvôli profilovaniu dlhodobo zbiera údaje o viacnásobných vrahoch, človek nemusí byť žiaden geniálny zločinec, žiaden Hannibal Lecter z Mlčania jahniat, aby dokázal spáchať sériu brutálnych vrážd, kým ho polícia vypátra. Ondrej R. dodnes sedí v oddelení pre odsúdených na doživotie a treba dúfať, že tam naozaj ostane do konca života. Inak by sa v noci opäť zakrádal ulicami mesta a hľadal osamelú ženu, ktorá žije na prízemí...

Rodinné vraždy ako zgréckej mytológie

Oidipus

Pätnásťročného Branislava R. stíhali zavraždu otca. Činu sa dopustil tak, že vbyte svojich rodičov odstavil všetky elektrické svietidlá apopríchode svojho otca, 42-ročného J. R., ho bodol nožom dohrudníka aspôsobil mu smrteľné zranenie. Počine ukradol zdomu 70-tisíc korún autiekol. Týždeň si potom užíval nadiskotékach, vherniach aneskôr nahorskej chate, kde ho zadržali.

Rodinná anamnéza bola bezneuropsychiatrickej záťaže. Vyšetrovaný mal jedného staršieho brata. Atmosféra vrodine bola podľa jeho hodnotenia vždy konfliktná, neznesiteľne napätá. Citovo jednoznačne preferoval svoju submisívnu matku. Kotcovi mal rozporuplný vzťah. Najednej strane mu otec imponoval fyzickou silou, autoritatívnosťou, „dokázal sa každému postaviť, každého zbiť“. Nadruhej strane ho nenávidel zanásilné správanie voči matke, prísne fyzické tresty, nevypočítateľnosť. Objektívne anamnestické údaje potvrdili, že otec, bývalý pracovník bezpečnosti, bol agresor, nadmerne konzumoval alkohol, kmanželke sa správal verbálne ifyzicky agresívne.

Takáto otcovražda má znaky klasickej gréckej drámy, obeť si tragickým spôsobom formovala páchateľa „nasvoj obraz“. Keď sme však skolegom Róbertom Máthém dali dohromady zbierku 11 otcovrahov aanalyzovali ich motiváciu, zistili sme, že oidipovský mýtus má pripokuse opochopenie týchto prípadov mnohé limity. Poprvé, Oidipus naplnil veštbu azabil tébskeho kráľa Laia beztoho, aby vedel, že je jeho otcom. Nevyrastal sním, otec netyranizoval jeho ani jeho matku (podľa jednej verzie mýtu mu však, kým ho dal pohodiť, prepichol nohy klincom). Podruhé, snaha ochrániť (asnáď i „získať si“) matku sa vyskytovala len vmenšom počte prípadov ačasto iba ako vedľajší motív. Aj vnašom prípadesa ako osudové javilo skôr stretnutie dvoch abnormálnych osobností. Otec sa vstrednom veku cítil dostatočne silný, aby pokračoval vdespotickom správaní kcelej rodine. Syn bol navrchole adolescencie, ateda aj krízy identity abiologickej potencie agresivity. Vkonflikte väčšinou zvíťazí mladší asilnejší. Ato už nie je psychoanalytický, ale skôr etologický výklad. Vskupine živočíchov porazí mladší jedinec staršieho astane sa vodcom stáda.

Medea