Start

Zuzana Široká 

Tiene bieleho orgovánu 

Copyright © 2014 by Zuzana Široká  

Cover design © 2014 by 3H creative studio 

Slovak edition © 2014, 2015 (elektronická verzia) by Ikar 

Edícia PRÍBEHY Z KABELKY 

Redigovala Nataša Ďurinová. 

Obálku navrhlo 3H creative studio. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015  

ako svoju 679. publikáciu v elektronickej podobe. 

Prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4091-9 

Postav dom, zasaď strom,

sploď deti a znič každého, kto sa pokúsi

ohroziť šťastie tvojej rodiny. 

Všetky šťastné rodiny sú si navzájom  

podobné; každá nešťastná rodina je  

nešťastná svojím spôsobom. 

(Lev Nikolajevič Tolstoj)‘ 

Volám sa Kristína Ďumbierová, mám dvanásť rokov a rada by som vám predstavila svoju rodinu. Vlastne nie až tak rada, ale také je zadanie mojej slohovej práce. Keby som si mohla vybrať, narodila by som sa do niektorej z tých perfektných rodín, aké vystupujú v telke. Alebo do nejakej inej normálnej, extrovertnej rodiny. Neviem, či existuje nejaké nebo, alebo centrálne miesto, kde sa deti prideľujú jednotlivým rodinám (alebo jednotlivým matkám bez rodiny), ale nikdy nepochopím, prečo som sa musela dostať do takej nudnej, trápnej a pochmúrnej famílie, ako je tá naša. U nás sa nerozpráva nahlas, nenadáva, ani netrieska dverami. A nikto sa ani nahlas nesmeje. Ani keď v telke pozeráme české komédie. Držanie za ruku neprichádza vôbec do úvahy.

Nielen vo filmoch, ale aj v rodinách mojich kamarátok sú všetci k sebe veľmi milí a pozorní, často a nahlas sa smejú, každú chvíľu sa niekto niekoho dotýka, dievčatá si navzájom zapletajú vlasy a tatko nosí decká na chrbte. Klaudiina mama, napríklad, plače aj pri detských filmoch v kine a potom si utiera oči do rukáva a silno pritíska deti k sebe. Dobre, nie je to asi vždy také ružové a aj oni sa doma občas pohádajú. Klaudia sa často škriepi so súrodencami, jej rodičia sa tiež občas povadia a vraj už lietali aj taniere. Lenže potom sa vzduch vyčistí a zasa je všetko ako predtým a celá rodina sa držiac za ruky vyberie na prechádzku. 

U nás je to iné. My sa nehádame, nekričíme, ani sa neudobrujeme. Väčšinou mlčíme, upratujeme alebo okopávame záhradu. 

Takže späť k zadaniu: moja (nehlučná a nudná) rodina, to je: 

– babka Milena; varí pre nás nedeľné obedy a dozerá na mňa, keď je mama v práci. Nemá rada hlasnú hudbu a vždy sa na smrť vyľaká, keď ju niekto nastraší spoza chrbta. 

– dedko Ivo; ten sa nebojí ničoho. Rád pracuje v záhrade a stále niečo opravuje na dome. Rozpráva málo a najradšej sám so sebou.  

– moja mama Aneta; na to, že na rodičovských združeniach je vždy najmladšia zo všetkých rodičov, je neuveriteľne konzervatívna, prísna a staromódna. Niekedy v spánku plače. 

– môj otec???????? 

– strýko Andrej; mamin najmladší brat. S manželkou Ivanou majú tri škaredé rozmaznané deti. Ivana je celkom fajn, skoro ako tie nežné maminy z telky, ale mama ju neznáša a Andrej už tuším tiež. 

– strýko Alex; je muzikant, žije v Londýne a je totálne cool, pred dedkom a strýkom Andrejom ho však nesmieme spomínať. 

Ja sa s Alexom rozprávam rada. Aj keď len telefonicky alebo cez internet. Prezradila som mu aj moje tajné želanie, aby som sa narodila do nejakej normálnejšej komunikatívnej rodiny. Povedal, že žiadna rodina nie je dokonalá, každý má vraj nejakého kostlivca v skrini.

Alex 

Ležal v posteli, voňala úplne inak ako tá jeho, a vybrnkával akordy na hrbolčekoch chrbtice pod hladkou kožou. Pod čou vlastne? 

Chvíľu sa nevedel zorientovať, periny, koža, raňajšie svetlo aj posteľ, všetko mu bolo cudzie. Dokelu! Pouličný koncert za Leicester square, vysoká litovská či lotyšská, či laponská, či aká aupairka. Mala odporné akné a fľašu vodky v kabelke. Kurník, to bol sen, to bola nočná mora, vraj „poďme robiť lásku milión tisíckrát“. Už ani raz! Potichu sa vyplazil spod fialovej prikrývky, natiahol si rifle a tričko, do ruky vzal tenisky – ponožky sa ani neunúval hľadať v tom fialovom hniezde s kvietkami ako akné. Dva použité kondómy na zemi mu prezrádzali, že lotyšská či laponská vodka mu ponechala aspoň útržok pudu sebazáchovy. 

Prebehol prázdnymi ulicami k svojmu podnájmu. Mesto sa pomaly prebúdzalo, od Temže sa letargicky dvíhal ranný opar. Na niektorých kostoloch zvonili zvony, na niektorých nie, na podrážky sa mu lepili žuvačky. Doma sa osprchoval studenou vodou; teplá nikdy netiekla. Bolo mu zle, asi od tej vodky, ale už sa mu nechcelo spať. Vzal do ruky gitaru a pokúsil sa vybrnkať akordy, ktoré si vymyslel na štíhlom litovskom chrbte. Celkom ušli. Sadol si na zem, v lone otvoril počítač a zapísal si šesť veršov, ktoré mu napadli vo fialovom hniezde. Potom si otvoril facebook, vysypali sa z neho desiatky veľkonočných pozdravov. Na niekoľko z nich náhlivo odpísal, pridal po jednom pre matku a sestru a skontroloval situáciu na sieti. Skúšky, fotky štrbavých deciek, zopár blogov. Nuda. Aha, tu nejaká žaba, známa kohosi známeho, hľadá podnájom. Čo keby sa nasťahovala do jeho izby? Možno by mu niečo z toho kvaplo. Možno by mama mala zasa komu vyvárať. Vo zvyšku alkoholického opojenia Alex klikol na pokyn zdieľať.  

Dokelu, to som zase strelil capa, preletelo mu hlavou a povytriasal si vrecká; dúfal, že naškrabe aspoň na jedného, hoci aj slabého džointa. Musí ten song doraziť, kým ho drží múza. 

Milena 

Keby jej chutil vaječný likér, asi by si teraz naliala. Ale nechutil jej. A ani žiadny iný alkohol, ktorý by jej teraz možno pomohol rozprúdiť krv. A tak si aspoň uvarila kávu. Toto ráno už štvrtú. Hlavou jej na chvíľu prebleskla myšlienka, či zapína kávovar iba pre známe vrčanie pri mletí zrniek, alebo pre vôňu horúceho nápoja, či jednoducho iba preto, aby jej prešiel čas. 

Do šálky si naliala studené mlieko z kanvičky na stole a rezignovane pozrela na zvyšky veľkonočných raňajok. Predtým si na nich dávala záležať. Vstávala už o piatej ráno, aby stihla pre každého člena rodiny pripraviť krásne vyzdobený tanier so šunkou, vajíčkami a sviežimi zelenými výhonkami pšenice, ktorú týždne predtým zasiala do prázdnych vaječných škrupiniek. Vždy sa ponáhľala, aby sa stihla sviatočne obliecť a namaľovať, a keď začula prvé zvuky z izieb na poschodí, bežala si ľahnúť do postele, aby ju synovia mohli „zobudiť“ s vŕbovým korbáčikom a niekoľkými kvapkami voňavky Živé květy.  

Dnes ju zobudil iba Ivo. Vrátil sa neskoro po polnoci, počula, ako si v chodbe nemotorne vyzúva topánky, a potom hlučne močí na toalete. Mal aspoň toľko slušnosti, že si ľahol do Anetinej bývalej izby. Alebo sa mu jednoducho nechcelo ísť až na koniec chodby do spálne. Ožran, pomyslela si a zavŕtala sa hlbšie do perín. 

Ráno si k nej na chvíľu prisadol k prestretému stolu, ale vôňa šunky mu očividne nerobila dobre. Sedeli mlčky, Milena sa pokúšala jesť, on vypil tri poháre minerálky. Pri štvrtom ho naplo a rýchlo zmizol smerom ku kúpeľni. Ostala po ňom iba vôňa studeného cigaretového dymu a rozhojdané maľované vajíčka na vŕbových konárikoch. Ožran, pomyslela si znovu a vstala, aby si uvarila ďalšiu kávu. Z poličky pri telefóne vzala kôpku novín a časopisov, možno nájde nejaký článok, čo ešte nečítala.  

Ivo 

Ležal na úzkej posteli v izbe, ktorá kedysi patrila ich dcére. Strop nad jeho hlavou sa konečne prestal točiť a nakláňať smerom k balkónu, a tak si mohol dôkladne prezrieť sieť jemných prasklín, ktoré sa na ňom vytvorili. „Kurník, som vedel, že tá omietka je nanič. Ani desať rokov nevydržala! Teraz aby som všetko stierkoval odznova,“ hundral si popod nos. Ani sám nevedel, či tie slová vyslovuje nahlas, alebo len v duchu. Ešte chvíľu polihoval a počítal mikroskopické pukliny v stenách, kým ho plný mechúr a zvyšky svedomia voči žene neprinútili vstať. 

Na toalete otvoril okienko, pohodlne sa posadil, zo zvyku zapálil a nechal vyhorieť zápalku a siahol po inzertných novinách, čo sa povaľovali na chlpatom koberčeku. Bola Veľkonočná nedeľa, času mal viac než dosť, možno bude mať šťastie a nájde nejaký inzerát na lacnú stierkovaciu hmotu. 

Aneta 

„Hej, Andrej, ako? Už ste hore?“ Aneta vtiahla do pľúc prvý ranný šluk a vychutnávala si okamih bielej prázdnoty v mozgu, ktorá jej na chvíľu zastrela svet. 

„Tuším sme ani nespali. Decká sú ani z divých vajec. Čo nové?“ 

„Odvčera nič. Počuj, nezdá sa ti, že našim zasa šibe?“ 

„Im šibe stále, to je normálka.“ Pre Andreja je normálka všetko od plesnivého chleba v kredenci po výbuch jadrovej ponorky v Dunaji. „Čo je to tentoraz?“ 

„Ako vždy – tichá domácnosť. Mama už piatykrát od Vianoc poumývala okná, tato sa zašil v garáži a hobľoval nejaké obloženie do pivnice či čo. Tentoraz si ani len s Kristínkou nesadli spolu za stôl. Keď sú doma sami, môže im šibať, koľko chce, ale pred mojím deckom by sa mali správať normálne. Čo je toto za príklad?“ Aneta milovala prvý ranný šluk na balkóne, len tak v nočnej košeli a naboso. Ten kontrast telesného nepohodlia a krátkodobého nikotínového ohňostroja v hlave. Niekedy, keď nebolo príliš zima, pri fajčení telefonovala s Andrejom. Aj on bol ranné vtáča. 

„Taký príklad nám dávali odjakživa. Pokiaľ sa pamätám, tato furt dačo majstroval na dome a mama upratovala ako divá. Nezdá sa, že by to na nás zanechalo vážnejšie následky.“  

„Sme na tom celkom dobre, keď zvážiš okolnosti, ale normálne to nie je.“ 

„Je to úplná normálka aj v iných rodinách,“ z Anetinho telefónu sa teraz neozýval len mierne znudený Andrejov hlas, ale aj rozjašené výkriky jeho detí. Minimálne dva kusy z troch už boli hore. „Asi na nich doľahol syndróm prázdneho hniezda a nudia sa, Anet, to je to. Ja sa nenudím. Musím už ísť. Uvidíme sa zajtra v strašidelnom zámku.“ 

„Počkaj, Andrej!“ Anete ešte ostala cigareta na dva plytké šluky. „Mali by sme s tým niečo robiť. Vieš, naliať im čerstvú krv do žíl. Aby sa nenudili.“ 

Zvuky za Andrejom nabrali na intenzite. Asi už naozaj musel ísť.  

„Čo ja viem, nech si vezmú podnájomníka alebo čo, miesta majú dosť,“ odvetil roztržito chvíľu predtým, ako sa zo slúchadla ozval nervydrásajúci detský krik a spojenie sa prerušilo. 

Posledný šluk. Aneta si potiahla a ohorok hodila do kvetináča na balkóne o poschodie nižšie. Bola ich tam už celá kopa, každý v inom štádiu rozkladu. Podnájomník. To je geniálne! pomyslela si a prstami na nohách, modrými od zimy, urobila na balkóne niekoľko nemotorných baletných krokov. Kam som dala tie Mestské noviny? Sú plné inzerátov od študentov, čo hľadajú podnájom. Geniálne! 

„Kristínka, prosím ťa, otvor, musím ísť na toaletu.“ 

„Nešpehuj ma stále! Nemám tu žiadne súkromie.“ 

„Kristína, už aj otvor tie dvere!“ prešľapujúc pred dverami kúpeľne, Aneta zvýšila hlas. Nepomohlo. 

„Daj mi konečne pokoj!“ zvrieskla vysokým hlasom Anetina dcéra a zapla sušič na vlasy. Spopod dverí kúpeľne sa vinula zmes vône laku na nechty a odlakovača, tužidla, dezodorantu v spreji aj v guľôčke, niekde v okolí kľúčovej dierky sa k tomu pridala sladkastá aróma lacného parfumu z drogérie a jemný buket zubnej pasty. 

„Zadusím sa tu,“ zahundrala Aneta. „To sa dá otupiť jedine cigaretou,“ povedala si, vyťahujúc nový balíček z kabelky. 

Na balkóne mrzla. Nohy v pančuškách si pritlačila na studené dlaždice, rukami sa pevne chytila chladného kovového zábradlia. Šupinky zvetranej farby sa jej zadierali do dlaní. Bolelo to, a tak uchopila zábradlie ešte pevnejšie a potiahla. Na dlaniach sa jej okrem čiar života objavili jasnočervené bodkočiarkované línie. Bodky sa o chvíľu zmenili na červené perly. Oblizla ich špičkou jazyka. Kovová chuť krvi zmiešaná s dymom cigariet. Chuť, ktorá prebúdza. Chuť, ktorá vracia do života.  

Studené nohy, plný mechúr, zodratá koža na dlaniach; Aneta to robievala pravidelne. Niekedy si na chvíľu položila dlaň na horúcu platňu sporáka. Občas hrýzla štipľavú čili papričku tak dlho, kým jej v ústach nenaskočili boľavé pľuzgiere. Potom zasa chodila bosými nohami po rozsypaných skladačkách lega a pri holení podpazušia pritláčala žiletku o čosi silnejšie. Túto hru hrala už dlho. Sama so sebou, Aneta s Anetou, len tak, aby Aneta konečne pocítila Anetu. Aby sa utvrdila v tom, že žije. Lebo to mohlo byť aj inak. 

Tresli dvere na kúpeľni.  

„Nech sa páči, vaša výsosť,“ Kristína na sekundu vystrčila hlavu na balkón, „trónna sieň je vám k dispozícii.“ 

Aneta si posledný raz potiahla z cigarety, odklepla na zem, ale netrafila, žeravý popolček pristál dva centimetre od jej malíčka. Škoda.  

Príšerné decko. Presne ako ja v jej veku. Kde som urobila chybu? Dávam jej všetko. A ona? V dvanástich sa maľuje ako opica, nadáva a oblieka sa ako šľapka. Dúfam, že si nedá spraviť decko ešte pred maturitou. Prečo ma pánbožko takto tresce? Prečo práve ja musím mať decko, ktoré nielenže akoby mi z oka vypadlo, ale ešte je aj rovnako drzé a tvrdohlavé?! 

Päť poschodí pod nimi zastalo a trikrát zatrúbilo auto. Kristína zabúchala päsťou na dvere kúpeľne. 

„Pohni, mama, čo tam, prepánajána, toľko robíš? Prišiel dedo.“ 

„Tak rýchlo padnime všetci na zadok!“ zašomrala Aneta za dverami. Dosť ticho na to, aby ju Kristína nepočula, ale dosť hlasno na to, aby si trochu okorenila začiatok dňa. 

Andrej 

Spálňu zahaľovalo ranné prítmie, len zelenkavé svetlo z digitálneho budíka sa premietalo na obrysy vankúšov. Ivane zelená nepristala. Andrej ju pozoroval, ako spí s pootvorenými ústami, črty mala v spánku uvoľnené a mäkké. Jemné tmavé páperie pod nosom v prítmí nevidel, ale vedel, že je tam. Ako večná pripomienka nadbytku testosterónu v tele. Ivana tým nijako netrpela, mohla mať deti a to všetko okolo – nerovnováha hormónov v tele jej bola ukradnutá. Kedysi si tie jemné fúziky holila, voskovala alebo niečo také, ale už s tým prestala a odvtedy trpel Ivaniným nadbytkom testosterónu on, Andrej. Predstavoval si, že všetci jeho kamoši a kolegovia vtipkujú o jeho škaredej žene, mužatke, čo učí telesnú výchovu na učňovke, ktorú navštevujú takmer výlučne chlapci.  

V byte sa niečo pohlo. Vzápätí nasledoval buchot a hurónsky rev. Lukas spadol z postele.  

„Choď ty,“ zamrmlala Ivana a pretiahla si paplón cez hlavu. Andrej bol už aj tak na nohách. Vošiel do Lukasovej izbičky, zdvihol plačúceho syna a položil ho späť do postele. Ľahol si k nemu a objal spánkom rozohriate pružné telíčko. Lukas sa pritisol chrbtom k otcovmu bruchu, prestal plakať a okamžite zasa zaspal. Andrej ich oboch prikryl prešívaným paplónikom a opatrne vystrel nohy. Do rána mu v krátkej postieľke stŕpnu, ale ak bude mať šťastie, ostatné deti sa nezobudia a možno sa mu ešte na hodinku podarí zaspať. Je Veľkonočný pondelok, ráno musia s Lukasom vyšibať a pooblievať dievčatá. Azda sa to nezvrhne na brutálny a mokrý masaker ako minulý rok. A keď pôjdu na obed k rodičom, nesmie zabudnúť strčiť si do vrecka fľaštičku voňavky. Ktovie, koho cestou stretnú. 

Milena 

Vyvárala, vypekala, upratovala a zdobila už týždeň. V jeden z mála dní v roku, na Veľkonočný pondelok, keď sa v dome stretne celá rodina (teda okrem Alexa), musí byť všetko dokonalé.  

Andrej 

Keď bol malý, všetky mienkotvorné deti bývali v paneláku. Tí najcoolovší, vtedy sa im hovorilo asi nejako inak, bývali na najvyšších poschodiach, nosili na krku kľúčenky a pľuli z balkónov na ľudí na chodníku pod nimi. Andrej býval v dome, ktorý mal síce až tri balkóny, ale boli na horných poschodiach, ku ktorým viedli schody bez zábradlia, a tie boli prísne zakázané. Smeli sa hrať a žiť iba na prízemí. A keby sa aj Andrej na niektorý z balkónov predsa len odvážil, nemohol z neho pľuť, pretože aj tam chýbalo zábradlie. A pod balkónom nebol žiaden sídliskový chodník, iba záhrada s kapustnými hlavami a ríbezľami.  

Teraz žil Andrej v širšom centre mesta na nóbl sídlisku. V skvelom byte. Mal päť izieb, terasu a lodžiu. Jediným nedostatkom bolo, že pri výstavbe zanedbali zvukovú izoláciu, a tak žili v akustickom intímnom zväzku s moderátorkou počasia, ktorá bývala v byte pod nimi a mala štyri izby a terasu, ale žiadnu lodžiu.  

Andrej práve sedel v tureckom sede pred jednou z ich dvoch toaliet a robil Letícii spoločnosť, aby z toho záchoda nezliezla, kým nebude hotová, a nepocikala sa v aute cestou k rodičom. Aj moderátorkin besný osemročný syn sedel na záchode o tri metre nižšie. Spieval si Prší, prší, a keď bol hotový, zakričal: „Úúúúž.“ Andrej zo skúsenosti vedel, že malý musí zakričať „úúúúž“ v priemere sedemkrát, kým moderátorka priklopká v nejakých papučkách na ihličkách a utrie mu zadok. Ako to s tými dlhánskymi nechtami robí, Andrej ešte nezistil a dúfal, že tejto skúsenosti ostane navždy ušetrený. Dúfal aj v to, že on svojim deťom nebude utierať zadočky až do veku osem rokov. Na ten čas mal už iné plány. Napríklad opustiť Ivanu. A opustiť tento byt. Asi mu za ním ani nebude ľúto.  

Andrej prišiel k luxusnému bytu ako slepé kura k zrnu. V čase, keď sa zoznámil s Ivanou, zistili jej rodičia, že v Rajke pri Bratislave vlastnia množstvo pozemkov. Rýchlo vybavili všetky reštitučné formality, našli solventného kupca a pozemky predali. A vzápätí havarovali na ceste na viedenské vianočné trhy. Ivana otehotnela s Lukasom a všetky prachy oplieskala za tento akusticky nemožný byt. Andrej ani nevedel ako a ocitol sa pred oltárom. Odrazu mal ženu, syna, byt a pred sebou ešte tri roky štúdia. Do roka a do mesiaca sa im narodila Liandra a potom zasa do roka a do dňa Letícia. Z Andreja sa stal stavebný inžinier, ale rodina sa už našťastie ďalej nerozrastala. Zato však rástli Ivanine fúziky a bicepsy.  

Jediné, čo mal Andrej na svojom živote ešte rád, boli jeho deti. Samého ho prekvapila hĺbka citov, ktoré mu zo dňa na deň vyklíčili v srdci, keď sa cez kožu na Ivaninom napnutom bruchu dotkol Lukasovej kopajúcej nožičky. Tie city silneli každým dňom, puto medzi ním a deťmi sa prehlbovalo a on tie drobné živelné pohromy miloval ako nič a nikoho na svete. Niekedy by ich bol od samej lásky pritúlil do náručia a už nikdy, nikdy nepustil. Inokedy, keď ich pozoroval, ako v noci spia, pokojné, a predsa plné energie, by ich bol najradšej zobudil len preto, aby mohol deti mocne vystískať a nadýchnuť sa spoteno-čistej vône ich jemných vláskov. Ktovie, či nás otec mal tiež takto rád? často sa pýtal Andrej sám seba. Možno na začiatku. Aspoň trochu. A mama asi tiež. Už si na to nepamätal. Z detstva mu v pamäti utkveli iné spomienky. 

Decko o poschodie nižšie bolo s vyprázdňovaním hotové a odrachotilo na skejtborde do svojej izby.  

„Už si hotová?“ opýtal sa Andrej dcéry. 

„Nie, nie, nie, nie, nie,“ vrtela hlavou a vrkôčiky jej lietali okolo hlavy ako uši bígla. No nemiluj ich! 

Ivo 

V aute nefungovalo kúrenie a vonku lialo ani z krhly. Na ceste za stieračmi sa povaľovali tučné chuchvalce hmly, ktoré kde-tu prežiarili reflektory áut v opačnom jazdnom pruhu. Ulice boli prázdne, len v Dúbravke vedľa cesty vliekli traja mladíci pod dáždnikom vedro vody. Podchvíľou im z nej vyšpľachlo na topánky. 

„Idioti,“ uľavil si Ivo. 

„Pre teba je každý idiot, otec,“ zazrela naňho Aneta, ktorá si celú cestu z Ružinova do Dúbravky mlčky nanášala špirálou farbu na riasy, očné tiene a iné šminky z tubičiek naukladaných v zlatej kozmetickej taštičke na jej kolenách.  

„Okrem mňa, však, dedo?“ zapojila sa do rozhovoru Kristína zo zadného sedadla a dala Ivovi frčku do ucha. Bolela. „Ja pre teba nie som idiot, však, dedo?“ 

„Nie, Kristínka, ty si moja princezná,“ odpovedal jej Ivo a preradil do dvojky. Sám pred sebou priznal, že Kristína má k rozprávkovej princeznej asi tak ďaleko, ako jeho hrdzavý forman k porsche. Kristína mala už v dvanástich oči obtiahnuté hrubou čiernou očnou linkou a vlasy jej v tvrdých krátkych rožkoch trčali na všetky strany. Nohy v uzulinkých legínsach, čo sa tvárili ako džínsy, mala chudé a dlhé ako bocianie mláďa. V každej vete, ktorú vyslovila, sa aspoň raz objavilo slovo cool.  

„Cool, dedo. Aj tým krpaniam Liandre a Letícii hovoríš, že sú princezné? Majú síce debilné princeznovské mená, ale uznaj, že sú príšerne škaredé.“ 

„Kristína!“ zasyčala na dcéru Aneta. „Čo sú to za výrazy?“ 

„Keď môže dedo hovoriť idiot, ja môžem hovoriť debilné, nie? A okrem toho mám pravdu.“ 

„Dík,“ zamračila sa Aneta na otca a rázne zaklapla zväčšovacie zrkadielko. „Teraz už viem, kam to decko na také výrazy chodí. Otec, čo keby si sa aspoň dnes pokúsil...“ 

Ivo vypol príjem. Zo skúsenosti vedel, že Anetina výchovná prednáška vydrží až po bránu domu. Potajme musel dať Kristíne za pravdu. Letícia a Liandra sú skutočne debilné mená. A čo sa výzoru týka – nuž, tie dve malé asi budú po mame. 

Andrejovo auto parkovalo rovno pred bránou, takže Ivo musel vystúpiť do dažďa, ísť po Andrejove kľúče, otvoriť bránu do dvora, preparkovať synovo auto o čosi ďalej, vojsť svojím autom ku garáži a nakoniec zatvoriť bránu. Kým sa dostal do domu, bol premočený do nitky. Aneta a Kristína vystúpili pod strieškou pred vchodom, Andrej sa ani nenamáhal odlepiť spred televízora. 

„Doriti, na Veľkonočný pondelok zostane mokrý jediný normálny chlap v dome,“ zahundral si Ivo. Nie trpko, ani cynicky, jednoducho iba skonštatoval situáciu a do hrnčeka od kávy si nalial dobré deci vaječného likéru. V sekretári mali aj karpatské brandy a nejakú slivovicu, ale takto pred obedom si nechcel nalievať pred celou rodinou zhromaždenou v obývačke. Jedenásť hodín. Do prípitku pri obede to už nejako vydrží. Na dva hlty vypil obsah šálky a vzorne ju vypláchol v dreze. Vaječný likér povzbudzujúco zapôsobil na jeho pamäť a Ivo si spomenul na inzerát, ktorý včera čítal. 

„Možno to ani nie je zlý nápad,“ zašomral. „Do obeda je ešte hodina, aspoň budeme mať tému na rozhovor,“ Ivo si na odvahu upil ešte jeden dlhý dúšok vaječného likéru rovno z fľaše – už sa mu nechcelo umývať šálku – a pobral sa hľadať inzertný týždenník.  

S novinami v ruke sa preplietol pomedzi deti, plaziace sa po celej dĺžke chodby, do obývačky. Sadol si na operadlo pohovky a pozrel na televíznu obrazovku. Práve sa začínala reklama. Aneta vzala do ruky ovládač a televízor vypla.  

„Včera sme sa rozprávali s Andrejom a napadla nám taká vec,“ predniesla teatrálne. 

„Čo so mnou? Čo chceš na mňa zasa zvaliť?“ ohradil sa okamžite Andrej. 

„Bol to predsa tvoj nápad, aby si rodičia našli podnájomníka, či nie?“ Aneta sa zatvárila bojovo. „No a tak som včera celý deň strávila pri počítači a prečítala aspoň milión inzerátov od ľudí, čo hľadajú byt. Neverili by ste, čo všetko...“ 

„No neuveríš, ale ja som mala včera taký istý nápad,“ prerušila ju Milena, ktorá od rána sedela v kresle a skladala z papierových servítok komplikované vejáre. „Čítala som časopis a do očí mi padol inzerát nejakej mladej študentky, čo hľadá lacný tichý podnájom. Počkajte, tu som si to poznačila,“ Milena vytiahla zo zásuvky konferenčného stolíka zmienený časopis s inzerátom zakrúžkovaným modrým guľôčkovým perom. 

„Tu je to, aha: 

Študentka Pedagogickej fakulty hľadá cenovo dostupný podnájom vtichom prostredí, najradšej vrodine, sdobrým dopravným spojením docentra mesta. Značka: Prechodný domov.

Aje tu aj číslo namobil,“ Milena neisto preletela pohľadom popríbuzných rozmiestnených vobývačke.

„To je neuveriteľné!“ Aneta vyskočila zpohovky tak rýchlo, až televízny ovládač spadol nalaminátovú podlahu. Vykotúľali sa zneho batérie aLiandra ich schuťou zakopla hlbšie podgauč. „Presne tento inzerát som vybrala aj ja. Pozrite, dokonca som si ho vytlačila,“ Aneta vytiahla zvrecka nohavíc pokrčený papier.

„Čísla sú rovnaké,“ potvrdila Ivana, naklonená ponad jej plece.

„Ukáž?“ vytrhol jej Ivo papier zruky. Niet pochýb, bol to ten istý inzerát, to isté číslo, ktoré si zakrúžkoval včera nazáchode. Už-už sa nadychoval, že ho ostatným ukáže apotvrdí neuveriteľnú zhodu náhod, ale potom si to rozmyslel azrolované noviny nenápadne odložil napoličku sknihami. Nech si ženské myslia, že je to ich nápad.

„Poďme tam hneď zavolať!“ Aneta sa chytila iniciatívy. „Aspoň sa povyzvedáme, čo je zač. Aprečo nebýva nainternáte. Ači to tu nakonci Dúbravky nie je príliš ďaleko nadochádzanie doškoly.“

„Počkaj, to si predsa musíme rozmyslieť. To nie je len tak, pustiť cudzieho človeka dodomu,“ krotil sestrino nadšenie Andrej.

„Aprečo nie? Aspoň by tu tvoji rodičia neboli sami. Mali by sa ským porozprávať. Anájomné by sa im tiež zišlo,“ podporila švagrinú Ivana aďalej pomáhala Lukasovi skladať komplikovanú figúrku zkindervajíčka. Aneta ponej strelila pohľadom, ktorý by sa dal preložiť ako „Čo-sa-ty-do-toho-staráš-toto-nie-je-tvoj-dom-a-ani-nikdy-nebude.“

„Myslím, že najprv by sme sa mali naobedovať, splným žalúdkom sa lepšie rozmýšľa,“ povedal Ivo amyslel nato, že predobedom si môžu dať spolu slivovicu ako aperitív.

„Ešte je iba pol dvanástej,“ schladila ho Milena. „Ty myslíš stále iba nasvoj žalúdok.“

„Nemyslím,“ odporoval chabo Ivo, ale nikto ho nepočúval. Aneta znovu zapla televízor.

„Mali by sme zavolať Alexovi,“ povedala Milena. „Keď ani nasviatky nemôže byť snami, chudáčik. Andrej, prosím ťa, zapni mi skype, ešte mu narýchlo zavolám, kým bude obed.“

„Zapnem ti to, ale nechci odo mňa, aby som sním hovoril,“ frflal Andrej apobral sa dopracovne. Zaním horda štyroch detí, ktoré lákala vidina pestrých internetových stránok. Možno im tato zapne aj niečo nayoutube.

„Alex vás všetkých pozdravuje,“ povedala Milena, keď niesla nastôl misu spečenou jahňacinou azemiakovým šalátom. „Má sa dobre, len má stále kopu práce anemohol prísť.“ Nik neodpovedal, len ďalej mlčky prežúvali, Liandra vypľúvala kúsky rozžuvanej šunky dopohára sminerálkou.

„Ale viete, čo je zvláštne? Alex dostal nafacebook odnejakého kamoša presne ten istý inzerát napodnájom, ktorý sme predchvíľou čítali.“

„Tak to je niekto vporiadne zúfalej bytovej situácii,“ podotkol sarkasticky Andrej.

„To je až neuveriteľné,“ podotkla Ivana. „Ako znamenie ziného sveta. Niekto, koho tento dom atáto rodina nesmierne priťahujú.“

Aneta naňu vrhla ďalší zosvojich „Čo-sa-ty-do-toho-staráš-toto-nie-je-tvoj-dom-a-ani-nikdy-nebude“ pohľadov, ale aj tak už vstávala odstola anaťahovala sa poAndrejov služobný mobil.

„Tak jej teraz zavolám abasta! Dovolíš, bráško, nie? Ty to máš predsa zadara,“ vyhlásila, vyťukávajúc doprístroja číslo zinzerátu.

„Príde ešte dnes popoludní. Nejaká mladá baba. Mala celkom sympatický hlas,“ oznámila Aneta, len čo ukončila hovor.

„Čože? Teraz?“ zhrozila sa Milena. „Veď sme dolu celú večnosť neupratovali. Anekúri sa tam.“

„Ako ťa poznám, mama, tvojim upratovacím orgiám neunikol ani suterénny byt,“ odvetila ostro Aneta aodhryzla si zpenovej trubičky. Napráškovom cukre napovrchu chrumkavého lístkového cesta ostala pečiatka odcyklaménového rúžu.

„Aj tak tam treba povysávať,“ nedala sa Milena aotvárala skrinku poddrezom, kde mala odložené vrecká dovysávača.

„Idem zapnúť kúrenie,“ povedal Ivo. „Andrej, choď dolu otvoriť okná, nech sa to trochu vyvetrá, ale daj pozor, aby cezbalkón nenapršalo nakoberec.“

„Aneta, ty by si mohla rýchlo utrieť prach,“ rozdeľovala úlohy Milena, očividne vosvojom živle. „Aty, Ivanka, ak ti to nebude vadiť, daj pozor nadeti, aby mi tými lepkavými rukami neobchytali nábytok.“

Vždy keď išlo oto, ukázať samých seba asvoj dom vtom najlepšom svetle, vstúpili Ďumbierovci doseba. Adopráčovne vsuteréne, ktorá bola plná čistiacich prostriedkov, hubiek, utierok, kefiek, vedier, prachoviek, vysávačov, leštidiel aosviežovačov vzduchu. Nasledujúce minúty sa zozeleného domu vDúbravke naMoyšovej ulici ozývali nízke vrčivé tóny vysávača, duté zvuky prášenia kobercov aprestieradiel, bublanie hrdzavej vody vpotrubiach avrčanie starej chladničky, ktorú Ivo porokoch znovu zapol dosiete. Citlivé ušká myšiek, dovtedy nerušene hniezdiacich vkomôrke prikuchyni, zachytili aj syčanie sprejového čistidla naokná, pišťanie leštidlom nasiaknutej prachovky nadverách orechovej skrine, fučanie páchnuceho vzduchu unikajúceho zradiátorov, ktoré chcel Ivo naposlednú chvíľu odvzdušniť. Dotoho sa ozývalo vzrušené pokrikovanie štyroch rozbláznených, rozlietaných detí, veď aj ony chceli prispieť svojou troškou domlyna všeobecného chaosu avzrušenia. Koniec koncov, toľko ruchu Ďumbierovský dom nezažil už poriadne dávno.

Vďakabohu zato!

Zazvonila ani nie ohodinu. Čerstvo vyvetraný auprataný bytík sa nestihol ani poriadne vyhriať auž tam stála, navrchnom schode, presne uprostred rohožky zkokosových vlákien. Vedľa nej svetlohnedý koženkový kufor, asi tak zroku 1957. Siahal jej povyše kolien anaoboch stranách sa vydúval ako brucho nažratého kocúra.

Má fialové oči, pomyslela si Kristína, asi nejaké coolové šošovky.

Vyzerá ako víla, pomysleli si Lukáš, Liandra aLetícia, ktorým večer mama čítala oAriele.

Aká zlatá, pomyslel si Andrej, vyzerá ako Ivana, keď sme sa prvýkrát stretli voVéčku.

Nato neviniatko si treba dať pozor, pomyslela si Ivana, Andrej letí nataké vychudnuté okane.

Presne také pulóvre sme kedysi nosili, pomyslela si Milena. Dobre, že sú zasa vmóde, mladým pristanú azakryjú im kríže.

Neškodná. Naivka zdediny. Ale figúru má ako zprehliadkového móla, potuteľne sa usmiala Aneta. Nieže prinej tato chytí hormonálne prehánky. Aspoň by bolo vzrúšo vtomto strašidelnom zámku.

Také dlhé vrkoče mala naša Marika, keď sme ju videli naposledy, povzdychol si nostalgicky Ivo aotvoril dvere dokorán.

„Tak vy ste Maja, hej? No poďte dnu! My sme Ďumbierovci. Všetci.“

„Som Majka, ďakujem.“

Ďumbierovci, ktorí si nikdy nepotrpeli nazdrobneniny, prešli husím radom doobývačky. Majka skufrom, ktorý jej udieral dolýtok, ich nasledovala posledná. Ivo jej ho chcel zobrať, ruky sa im stretli nakoženkovom držadle. Tá jeho bola suchá ažilnatá, tá jej príjemne teplá apružná. Iva ich náhodný dotyk prekvapil, rýchlo ruku odtiahol akufor potisol kolenom kuschodom naposchodie.

„Dáte si niečo napitie?“ chytila sa hostiteľských povinností Milena, keď si všetci posadali nagauč, dokresiel anastoličky, čo priniesol Andrej zjedálne. „Máme kávu, mätový čaj, minerálku, džúsy, akeďže je Veľkonočný pondelok, aj niečo ostrejšie.“ Milena hodila pohľadom poIvovi. Dal by sa preložiť ako: „Ty si daj vodu alebo kávu, alebo najradšej nič.“

„Ďakujem, nič si neprosím,“ povedala Majka, nie Maja, zdvorilo.

„Tak vy hľadáte podnájom, áno?“ prehovoril Andrej hlbokým vážnym hlasom, aký používal naobchodných rokovaniach.

„Áno,“ prikývla Majka, nie Maja, anastalo ticho.

„Ačo presne študujete? Nebývate nainternáte? Nehľadáte radšej niečo bližšie kcentru?“

„Študujem naÚstave špeciálno-pedagogických štúdií, naPedagogickej fakulte, naKomenského.“

„Aha,“ povedala Milena, akoby presne vedela, očo ide.

„Áno, odoktóbra, som vprvom ročníku, práve sa nám začal druhý semester.“

„Aprečo vlastne nebývate nainternáte?“ vrátil sa kotázke Andrej.

Ale nie, jej nadšenie, aj keď len štipka, zasiahlo aj ich.

Alex

Nachrbát

Milena

Alex