Start

Fredrik Backman

BRITT-MARIE VAR HÄR

Copyright © 2014 by Fredrik Backman

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2017 by Mária Bratová

Cover art © www.buerosued.de

Images © Gaby Gerster

Slovak edition © 2017 by Ikar

Zo švédskeho originálu Britt-Marie var här (Partners in Stories,

Stockholm 2014) preložila Mária Bratová.

Redigovala Mária Caganová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017

ako svoju 1046. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5273-8

Mojej mame, ktorá sa vždy postarala,

aby som mal plné brucho aj knižné police.

„Láska k futbalovej lopte pramení z inštinktu. Ak sa prikotúľa k človeku na ulici, kopne do nej. Lebo ho priťahuje z toho istého dôvodu, ako keď sa do niekoho zaľubuje. A nevie, ako s tým prestať.“

1

Vidličky. Nože. Lyžice.

V tomto poradí.

Britt-Marie nepatrí k tým, ktorí by len tak súdili iných ľudí, to teda nie. Ale ktorej civilizovanej osobe by zišlo na um uložiť príbor v zásuvke v inom poradí? Britt-Marie nikoho neodsudzuje, vôbec nie, ale veď hádam nie sme zvieratá, však?

Je január, pondelok. Britt-Marie sedí za malým písacím stolom v neveľkej kancelárii úradu práce. Pochopiteľne, to nijako nesúvisí s príborom, ten je iba príznačný pre všetko, čo sa pobabralo. Príbor má byť uložený, ako treba, lebo aj život by mal byť taký. Bežný život je usporiadaný, bežne sa v ňom upratuje kuchyňa, umýva balkón a vychovávajú deti. To predstavuje viac roboty, než by človek predpokladal. Teda mať balkón.

V bežnom živote sa človek pravdepodobne neocitá na úrade práce.

Dievčina, ktorá tu sprostredkúva prácu, je vystrihaná nakrátko ako nejaký chlapčisko. Pochopiteľne, nie že by na tom bolo niečo zlé. Britt-Marie predsa nemá predsudky. A ten účes je určite moderný. Dievčina práve ukázala na akýsi papier a usmiala sa, akoby mala naponáhlo.

„Sem napíšte svoje meno, rodné číslo a adresu bydliska!“ Britt-Marie treba zaregistrovať. Ako nejakú kriminálničku.

Akoby sem prišla ukradnúť prácu sprostredkovateľke.

„Mlieko, cukor?“ opýtala sa dievčina a v nasledujúcom okamihu postavila na stôl kávu v plastovom pohári.

Britt-Marie nikoho neodsudzuje, to určite nie, ale čo je toto za správanie? Plastový pohár! Vari vypukla vojna? Britt-Marie sa už-už chystala položiť dievčine práve túto otázku, no spomenula si, že Kent ju jednostaj napomína, aby sa správala „spoločenskejšie“, preto sa radšej rezervovane pousmiala a vyčkávala, kedy jej podajú tanierik.

Kent je Britt-Marin manžel. Obchodný zástupca. Nesmierne, skutočne nesmierne úspešný. Obchoduje s Nemeckom a je veľmi, veľmi spoločenský. Dievčina medzitým vyčarovala dve jednorazové kapsulky smotany do kávy, tej čo netreba skladovať v chladničke. Naostatok ešte postavila na stôl umelohmotný pohár plný plastový lyžičiek. Britt-Marie by sa nemohla tváriť urazenejšie, ani keby v ňom bol had.

„Bez mlieka a bez cukru?“ nechápavo sa spýtala dievčina.

Britt-Marie zavrtela hlavou a zotrela si z rúk neviditeľné omrvinky. Stôl bol bez ladu a skladu zaprataný papiermi. No jasné, dievča zjavne nemá čas robiť poriadok, má priveľa práce s kariérou, skonštatovala v duchu Britt-Marie.

„Okej, tak sem ešte dopíšte adresu trvalého bydliska,“ dievčina sa usmiala na papier.

Britt-Marie zabodla pohľad na svoje kolená a zo sukne si oprášila neviditeľné smietky. Hrozne zatúžila po byte a príborovej zásuvke. Po bežnom živote. Zatúžila po Kentovi, lebo všetky papiere vypĺňal zásadne on.

Keď sa zdalo, že dievčina sa opäť chystá čosi povedať, Britt-Marie ju predbehla.

„Prepáčte, že obťažujem, ale kam by som mohla položiť šálku s kávou?“

Vyslovila to uvážlivým tónom, ktorý používa, keď musí zmobilizovať všetku láskavosť, aby mohla hovoriť o šálke, hoci ide o plastový pohár.

„Čože?“ hlesla dievčina za stolom, akoby jej to bolo úplne jedno.

Britt-Marie sa usmiala tak sociálne, ako len vládala.

„Zabudli ste mi dať tanierik. Aby ste ma pochopili, nerada by som vám urobila na stole nejaký odtlačok.“

Nezdalo sa, že by dievčina za stolom pochopila zmysel podšálky. Alebo hodnotu porcelánu. Prípadne – vzhľadom na frizúru – význam zrkadiel.

„Ale to je jedno, postavte ju kamkoľvek,“ vyhlásila bezstarostne a ukázala na voľný kúsoček stola.

Akoby život bol taký jednoduchý. Akoby nezáležalo na tom, či človek používa tanierik a či ukladá príbor v správnom poradí. Dievčina poklopkala perom po papieri na rubriku Trvalé bydlisko. Britt-Marie mimoriadne trpezlivo vydýchla, vôbec to nepripomínalo vzdych.

„Aby ste chápali, šálky sa nekladú priamo na stôl, lebo na ňom zanechávajú fľaky!“

Dievčina sa zadívala na stôl, ktorý vyzeral, akoby sa na ňom pokúšalo jesť zemiakovú kašu nejaké dieťa. Vidlami. A potme.

„Ale to je jedno, ten je už aj tak zničený a doškrabaný!“ usmiala sa dievčina.

Britt-Marie sa vnútorne rozkričala.

„Zrejme ste si neuvedomili, že to asi súvisí s tým, že nepoužívate tanieriky,“ konštatovala.

Pochopiteľne, že to povedala veľmi dobrosrdečne. Vôbec nie „s pasívnou agresivitou“, ako o nej raz hovorili Kentove deti, keď si mysleli, že ich nepočuje. Britt-Marie naozaj nie je pasívne agresívna. Je starostlivá. A keď sa o nej takto vyjadrili Kentove deti, niekoľko týždňov bola ešte starostlivejšia.

Dievčina v sprostredkovateľni práce vyzerala odrazu trochu prepracovane. Niekoľko ráz si pretrela obočie.

„Áno... takže... Voláte sa Britt, však?“

„Britt-Marie. Len sestra mi hovorila Britt,“ opravila ju Britt-Marie.

„Tak by ste mohli vyplniť dotazník. Prosím,“ požiadala ju dievčina.

Britt-Marie šibla pohľadom na papier, ktorý ju núti zverejniť, kto je a kde býva. Môcť byť človekom si v súčasnosti vyžaduje neuveriteľné papierovanie, to si Britt-Marie už stihla všimnúť. Nezmyselnú byrokraciu. Aby vás spoločnosť zobrala na vedomie.

Nakoniec však neochotne napísala svoje meno, rodné číslo aj číslo mobilného telefónu. Kolónka na miesto trvalého bydliska zostala prázdna.

„Britt-Marie, aké máte vzdelanie?“ zaujímala sa dievčina. Britt-Marie sa pevne držala kabelky.

„Rada by som zdôraznila, že sa mi dostalo skvelej výchovy,“ odvetila.

„Ale nijaké formálne vzdelanie?“ opýtala sa dievčina.

Britt-Marie krátko vydýchla nosom. Nie že by si odfrkla, lebo ona na verejnosti nefuní.

„Dovoľte, aby som vás informovala, že lúštim veľmi veľa krížoviek. A to naozaj nejde bez vzdelania,“ vyhlásila a cítila sa osočená.

Dožičila si maličký hlt kávy. Vôbec nechutila ako Kentova.

Lebo Kent varí skvelú, a to tvrdia všetci. Britt-Marie mala na starosti podšálky a Kent kávu. To tvorilo ich spoločný život.

„Nuž...“ dievčina sa bodro usmiala a skúsila to inak: „Aké máte pracovné skúsenosti?“

„Naposledy som bola zamestnaná ako čašníčka. Dostala som mimoriadne dobrý posudok,“ poinformovala ju Britt-Marie.

Dievčina sa očividne potešila. No trvalo to len krátko.

„Kedy to bolo?“ spýtala sa.

„Roku 1978,“ odvetila Britt-Marie.

„Aha,“ dievčina sa pokúsila usmiať, aby zakryla, čo si myslí, ale veľmi sa jej to nepodarilo. Po chvíli sa však zmohla na ďalšiu otázku:

„Od tých čias ste nikde nepracovali?“

„Od tých čias som pracovala každý deň, pomáhala som manželovi s firmou,“ urazene sa ohradila Britt-Marie.

Dievčina sa opäť potešila. Pritom by človek očakával, že sa už poučila.

„Akú funkciu ste mali vo firme?“

„Starala som sa o deti a dohliadala som, aby náš domov vyzeral reprezentatívne,“ odvetila Britt-Marie.

Dievčina úsmevom zakrývala sklamanie. Tak sa usmievajú ľudia, ktorí nechápu rozdiel medzi bytom a domovom. V skutočnosti spočíva v starostlivosti. Keď sa niekto stará, aby sa používali tanieriky a ozajstné kávové šálky, postele ustielali tak precízne a dorovna, až Kent na túto tému vtipkoval a známym hovorieval, že keby sa cestou do spálne potkol na prahu, „pri páde na dlážku mu hrozí menšie nebezpečenstvo zlomeniny, než keby padol na posteľnú prikrývku“. Britt-Marie neznášala tento výrok. Civilizovaní ľudia predsa dvíhajú nohy, keď prekračujú prah spálne, no nie? Alebo žiada priveľa? Správať sa ako slušný človek?

Keď sa Britt-Marie a Kent chystajú niekam odcestovať, dvadsať minút pred ustielaním postele posype matrac sódou bikarbónou. Podľa Britt-Marinej skúsenosti bikarbonát v prášku vysaje nečistotu aj vlhkosť, takže matrac zostane svieži. Kent síce večne hundre, že zasa zmeškajú, ňno vtedy Britt-Marie zopne ruky a vyhlási: „Kent, pred odchodom naozaj musím zastlať postele! Čo keby sme náhodou zomreli?“

Toto je zároveň aj dôvod, prečo Britt-Marie neznáša cestovanie. Smrť. Lebo proti tej nič nezmôže ani bikarbonát. Kent namieta, že zbytočne preháňa, a vtedy celé Britt-Marino vnútro priam kričí. Na cestách predsa podchvíľou ktosi umrie. A čo by si o nich pomysleli ľudia, keby musel prísť majiteľ, vyraziť dvere ich bytu a našiel by nevyčistený matrac? Že Kent a Britt-Marie žili vo vlastnej špine?

Dievčina sa pozrela na hodinky.

„O...kej,“ zhrnula situáciu.

Britt-Marie vnímala tón jej hlasu ako mierne vyčítavý.

„Hovorím o dvojčatách a navyše máme balkón. Neverili by ste, koľko je s tým roboty,“ cítila, že by sa mala brániť.

Dievčina váhavo prikývla.

„Aké staré sú vaše deti?“

„To sú Kentove deti. Majú tridsať.“ Dievčina prikývla ešte váhavejšie.

„Zrejme sa už odsťahovali z domu, však?“

„Samozrejme.“

Dievčina sa poškrabala v účese, akoby v ňom čosi hľadala.

„Vy máte šesťdesiattri?“

„Áno,“ odvetila Britt-Marie, akoby šlo o čosi úplne nepodstatné.

Dievčina zaodŕhala, akoby s ňou úplne nesúhlasila.

„No dobre, Britt-Marie, a teraz na rovinu. Máme tu finančnú krízu a všetko, čo s tým súvisí, teda aj nedostatok pracovných príležitostí pre ľudí... vo vašej situácii.“

Nezdalo sa, že pôvodne sa chystala vetu ukončiť výrazom „vo vašej situácii“. Britt-Marie sa trpezlivo zhlboka nadýchla a chápavo sa pousmiala.

„Kent hovorí, že kríza sa skončila. On je obchodný zástupca, len aby ste vedeli. Takže dobre rozumie veciam, ktoré sú trochu za hranicami vašej kompetencie.“

Dievčina nenáležite dlho žmurkala. Potom opäť fľochla na hodinky.

„Nuž... takže... zaregistrovala som vás a...“

Mladá žena odrazu vyzerala trochu vystresovane. Tým vystresovala aj Britt-Marie. Okamžite sa rozhodla, že dievčinu upokojí komplimentom, čím zároveň prejaví dobrú vôľu a pochopenie. Poobzerala sa po miestnosti, aby našla niečo na pochválenie, až napokon zo seba vydolovala:

„Máte veľmi moderný účes.“ A najspoločenskejšie, ako vedela, sa usmiala.

Dievčina si podvedome zahrabla do vlasov.

„Čože? Aha. Ďakujem.“

„Obdivujem odvahu nosiť také krátke vlasy, keď máte také vysoké čelo,“ uznanlivo prikyvovala Britt-Marie.

Pravdupovediac, dievčina sa tvárila trochu urazene, hoci išlo o kompliment. Tak je to dnes s mládežou, keď sa človek pokúša správať spoločensky. Dievčina vstala.

„Ďakujem, že ste prišli, Britt-Marie. Zaregistrovali sme vás do našej databázy. Ozveme sa vám!“

Vystrela ruku na rozlúčku. Britt-Marie takisto vstala a vtisla jej do nej plastový pohár.

„Kedy?“ opýtala sa.

„No, ťažko povedať...“ odvetila dievčina.

Britt-Marie sa diplomaticky usmiala. Naozaj ani zamak vyčítavo.

„Takže mám sedieť a čakať. Ako keby som nemala nič lepšie na práci. Tak ste to mysleli?“

Dievčina naprázdno prehltla.

„Nuž, kolegyňa vás určite osloví v súvislosti s preškoľovacím kurzom a...“

„Nemám záujem o kurz. Hľadám prácu,“ vysvetľovala Britt-Marie.

„Jasné, jasné, ale ťažko povedať, kedy sa niečo nájde,“ pokúsila sa vysvetliť dievčina.

Britt-Marie vytiahla z kabelky notes.

„Povedzme zajtra?“

„Čože?“ vyhŕklo z dievčiny.

„Možno sa niečo nájde zajtra?“ spresnila Britt-Marie. Dievčina si odkašľala.

„Nuž, je to možné, vlastne by som ...“

Britt-Marie vybrala z kabelky ceruzku a najprv na tú a potom aj na dievčinu nahnevane zagánila.

„Mohla by som vás poprosiť o strúhadlo?“

„Strúhadlo?“ zopakovala dievčina, akoby sa jej pýtala na starodávny magický artefakt.

„Pripíšem si našu schôdzku do zoznamu,“ poinformovala ju Britt-Marie.

Niektorí ľudia vôbec nechápu význam zoznamov, ale aj pánboh vidí, že Britt-Marie k nim nepatrí. Používa toľko zoznamov, že potrebuje navyše jeden zoznam zoznamov. V opačnom prípade by sa mohlo stať kadečo. Napríklad by mohla zomrieť. Alebo zabudnúť dokúpiť bikarbonát. Mladá žena jej podala pero a zašomrala čosi o tom, že „zajtra nemám voľný termín“. Ibaže Britt-Marie zamestnávalo obzeranie pera, nemohla ešte aj počúvať.

„A to mám do zoznamu písať perom?“ vyhŕkla neveriacky, čo sa jej stáva pri komunikácii s ľuďmi, ktorí nevedia, že v zozname sa musí dať, preboha, gumovať.

Mladá žena sa tvárila, akoby zatúžila po Britt-Marinom odchode.

„Zajtra mám iné povinnosti. Takže nemám voľný termín, ale kolegyňa sa vám ozve...“

„Cha!“ skočila jej do reči Britt-Marie.

To používa dosť často. Cha! Nie je to chacha, ako keď sa človek smeje, ale istá podoba aha, čo sa takto vyslovuje, keď je človek mimoriadne sklamaný. Ako keď na dlážke kúpeľne nájde mokrý uterák. Cha. Len čo to Britt-Marie vysloví, zvyčajne stisne pery, aby naznačila, že viac sa k téme nemieni vyjadrovať. To sa však stáva len zriedkakedy.

Dievčina zaváhala. Britt-Marie držala pero, akoby sa jej lepilo na prsty. Nalistovala zoznam s nadpisom Utorok a úplne hore, nad heslo Upratovanie a Nakupovanie, dopísala Opätovný kontakt s úradom práce.

Pero vrátila dievčine, ktorej akoby sa uľavilo a usmiala sa.

„Rada som vás poznala! Ozveme sa!“ povedala, akoby nič z toho nebola pravda.

„Aha,“ prikývla Britt-Marie.

Po tomto vyjadrení Britt-Marie odišla z úradu práce. Pochopiteľne, dievčina verila, že sa videli posledný raz, lenže zďaleka nepochopila vážnosť, akú Britt-Marie pripisuje zoznamom. A určite nevidela jej balkón.

Neopísateľne reprezentatívny.

Hoci bol január a poriadne mrzlo, nikde ani vločka snehu. To je najhorší čas pre balkónové rastliny. Po odchode z úradu práce Britt-Marie vošla do predajne potravín, do ktorej zvyčajne nechodieva, a nakúpila podľa zoznamu. Nerada to robila sama, lebo nerada tlačí vozík. Ten má vždy na starosti Kent, Britt-Marie sa ho však drží. Nie že by ho chcela viesť, iba sa rada dotýka predmetov, keď sa ich dotýka aj Kent. Má rada pocit, že spolu kráčajú rovnakým smerom.

Presne o šiestej zjedla studenú večeru. Zvykla si, že pri čakaní na Kenta neraz prebdela aj celú noc. Jeho porciu vždy odkladala do chladničky. O to isté sa pokúsila aj teraz, ibaže tunajšia chladnička bola plná fľaštičiek s alkoholom. Sťažka dosadla na cudziu posteľ a pošúchala si prstenník. Tento zlozvyk sa u nej prejavoval, vždy keď bola nervózna. Pred pár dňami ešte sedela na vlastnej posteli a krútila obrúčkou, keď predtým dôkladne vyčistila matrac sódou bikarbónou. Lenže teraz si na prste trela iba biely pásik, kde nosievala obrúčku.

Budova, v ktorej sa nachádzala, mala adresu, ale nebol to ani byt, ani domov. Na dlážke stáli dva podlhovasté plastové kvetináče s balkónovými rastlinami, lebo hotelová izba nemala nijaký balkón. A Britt-Marie nemala kvôli komu bdieť a vyčkávať.

Napriek tomu to urobila.

2

Úrad práce otvárajú o deviatej. Britt-Marie vyčkala do 9.02, až potom vošla, aby nevyzerala priveľmi neodbytne.

„Dnes ste sa mi mali ozvať,“ vyhlásila vôbec nie zádrapčivo, len čo dievčina otvorila dvere kancelárie.

Mladá žena mala chlapčensky zostrihnuté vlasy upravené inak. Skôr začesané nabok, nie dohora. Nie že by to vyzeralo ako zámer, skôr akoby to záviselo od toho, na ktorom boku spala. Samozrejme, bolo to praktické, dievčina určite nemá čas venovať sa účesu, keď sa potrebuje venovať kariére. A, samozrejme, nie je na tom nič zlé a vlastne na tom ani nezáleží. Britt-Marie ju predsa vôbec neodsudzuje. I keď sama si upravila vlasy tak starostlivo, ako keď na tom záleží.

„Čo?“ vyletelo z dievčiny bez najmenšieho náznaku pozitívnych pocitov.

V kancelárii už sedeli akísi neznámi ľudia. S plastovými pohármi v ruke.

„A toto je kto?“ zaujímala sa Britt-Marie.

„Máme poradu,“ odvetila dievčina.

„Aha, určite dôležitú,“ skonštatovala Britt-Marie a na sukni si vyhladila záhyb, ktorý videla len ona.

„Takže...“

Britt-Marie prikývla a neuveriteľne chápavo, vôbec nie odsudzujúco skonštatovala:

„Čiže ja nie som dôležitá.“

Dievčina pomrvila plecami a ošívala sa, akoby sa jej náhle zmenila veľkosť oblečenia.

„Včera som vám povedala, že ak sa niečo nájde, ozvem sa. Netvrdila som, že to bude dn...“

Britt-Marie vytiahla z kabelky notes a veľavravne naň zaťukala.

„Zapísala som si to do zoznamu.“

Dievčina sa končekmi prstov dotkla čela, akoby si z neho vyťahovala drobné klinčeky.

„Povedala som... že možno... dnes.“ Britt-Marie sa dobroprajne usmiala.

„Aby ste mi rozumeli, keby ste to nepovedali, nezapísala by som si to do zoznamu.“

Dievčina sa zhlboka nadýchla.

„Mám poradu, musím...“

„Nemali by ste viac času na hľadanie pracovných miest, keby ste celé dni nevysedávali na poradách?“ dobrodušne jej poradila Britt-Marie.

Dievčina sa pozrela na hodinky.

„Mrzí ma to, ale skutočne vám neviem pomôcť...“ Britt-Marie sa zhlboka a naozaj trpezlivo nadýchla.

„Ale musíte. Mám vás v zozname. Aby ste pochopili, ja za to nemôžem.“

Dievčina trochu vypúlila oči.

„Čože?“

Britt-Marie zvierala pred sebou kabelku ako volant kolobežky.

„Donútili ste ma pripísať si to perom. A to sa už nedá vygumovať.“

Mladá žena zaodŕhala a odmietla nazrieť do notesa.

„Veľmi ma mrzí, že došlo k nedorozumeniu, no musím sa vrátiť na poradu.“

Britt-Marie ešte pevnejšie zovrela kabelku.

„Cha. Takže teraz aby som tu podľa vás vysedávala, ako keby som nemala inú robotu.“

„Nie... podľa mňa...“ začala dievčina, no Britt-Marie sa už usadila na najbližšiu stoličku.

Pochopiteľne, najprv ju poutierala vreckovkou. Ako civilizovaný človek.

Dievčina zatvorila za sebou dvere. Jej hlboký výdych a privreté oči výrazne pripomínali človeka, ktorý práve sfúkol sviečky na narodeninovej torte a vrúcne si čosi želá. Britt-Marie na chodbe osamela. Na dievčininých dverách pod kľučkou si všimla dve nálepky. Boli tak nízko, ako keby ich ta nalepilo dieťa. Na oboch boli futbalové lopty. To jej pripomenulo Kenta, ktorý zbožňuje futbal. Miluje ho takým spôsobom, ako nič iné na svete. Dokonca väčšmi než rozprávanie o cene svojho majetku, a aj sám pánboh vie, ako rád sa tým vychvaľuje.

Len čo sa koná nejaká veľká futbalová súťaž, v novinách, čo s Kentom odoberajú, krížovkársku prílohu zvyčajne nahradí špeciálna o futbale, a s Kentom potom už nie je rozumná reč. Ak sa ho Britt-Marie opýta, čo by chcel na večeru, ani len nezdvihne hlavu od novín, iba zahundre: „To je úplne jedno.“

A presne to Britt-Marie nevie futbalu odpustiť. Lebo ju pripravil o Kenta a ešte aj o krížovkársku prílohu.

Pošúchala si biely pásik na prstenníku. Spomenula si, čo sa stalo, keď v denníku naposledy vymenili krížovkársku prílohu za futbalovú, lebo vtedy zvyšok novín prečítala dôkladne asi štyri razy dúfajúc, že prehliadla aspoň nejakú malú zastrčenú krížovku. Nijakú nenašla, zato však natrafila na noticku o úmrtí ženy v jej veku. Na tú správu Britt-Marie nevie zabudnúť. Hovorilo sa v nej, že ženu objavili mŕtvu až po niekoľkých týždňoch, keď sa susedia sťažovali na zápach z jej bytu. Britt-Marie jednostaj chodí po rozume, ako by ju štvalo, keby sa susedia sťažovali na nepríjemný zápach. Ešte sa dočítala, že žena zomrela „prirodzeným“ spôsobom. Ktorýsi sused poskytol novinám informáciu, že keď do bytu „vošiel majiteľ, ženina večera ležala nedotknutá na stole“. Britt-Marie sa spýtala Kenta, čo podľa neho mohla žena jesť, lebo umrieť uprostred stolovania je predsa len na naštvanie, vyzerá to, akoby pokrm nebol v poriadku. Kent zahundral, že na tom nezáleží, a pridal hlasitosť, lebo vysielali futbal. Britt-Marino vnútro priam kričalo.

Pritom na tom záleží najväčšmi na svete. Večere predsa musia mať nejaký zmysel.

Prešlo asi pol hodiny, kým sa dvere kancelárie opäť otvorili a na chodbu sa vyrojili ľudia. Dievčina sa s nimi lúčila bodrým úsmevom. Chvíľu ešte postála, zadívala sa na Britt-Marie a usmievala sa trochu menej bodro.

„Ach, vy čakáte. No dobre, Britt-Marie, veľmi ľutujem, ale nemám čas na...“

Britt-Marie vstala a oprášila si zo sukne neviditeľné omrvinky.

„Chápem. Iste máte dosť práce s vlastnou kariérou, kde by ste ešte nabrali čas na niekoho, ako som ja.“

Britt-Marie vyslovila slovo „kariéra“ veľmi ohľaduplne. Vôbec nie kriticky. No mladá žena to napriek tomu presne tak pochopila, lebo sa tvárila úplne ako Britt-Marini susedia, keď sa k nim správala ohľaduplne. Raz ju istá susedka dokonca nazvala klebetnou babizňou, keď u nej zazvonila a veľmi ohľaduplne ju poinformovala o pravidlách umývania schodov. Už po štvrtý raz. Britt-Marie to padlo veľmi zle. Ani nie tá babizňa, to by ešte zniesla, ale že je klebetná... To teda nie. Je len starostlivá a ohľaduplná, a to je rozdiel. To sa pokúšala susedke vysvetliť pri každom nasledujúcom stretnutí, ale tá sa na ňu po niekoľkých mesiacoch zrazu len vyrútila: „Prestaň! Si ako pokazený verklík!“ To sa Britt-Marie hlboko dotklo, lebo nepatrí k tým, čo niečo stále omieľajú dokola. „Som ako verklík? Kent, veď povedz, som ako pokazený verklík? Povedz mi pravdu! Kent, podľa teba stále niečo omieľam dokola?“ opýtala sa ho raz večer. „Dočerta, kdeže!“ zahundral Kent. „Presne to si myslím aj ja, presne to! Určite neverklíkujem!“ prikývla Britt-Marie. Potom však celú noc ani oka nezažmúrila, lebo si predstavila, že všetci obyvatelia domu si o nej nespravodlivo myslia, že je ako pokazený verklík.

„Ľutujem, ale...“ znetrpezlivela dievčina s očividným úmyslom zbaviť sa Britt-Marie.

„Tuším vás baví futbal. To je pekné,“ skočila jej do reči Britt-Marie a hlavou kývla k dvom nálepkám na dverách.

Dievčina sa celá rozžiarila.

„Aj vás?“

„Ani trošku,“ priznala Britt-Marie.

„Aha...“

„Cha!“ dodala Britt-Marie.

Mladá žena sa pozrela na náramkové hodinky a vzápätí aj na nástenné. Neskrývane sa pokúšala zbaviť Britt-Marie, ktorá pochopila, že je načase povedať čosi spoločenské.

„Dnes máte iný účes,“ poznamenala.

„Čože?“

Britt-Marie sa ohľaduplne usmiala.

„Iný než včera. Samozrejme, že moderný. Netreba ho nijako udržiavať.“

Vzápätí však rýchlo dodala: „Pochopiteľne, na tom nie je nič zlé.“ Britt-Marie predsa nikoho neodsudzuje. Dievčina zaodŕhala.

„Okej. Ďakujem, ale teraz mu...“

„Praktický účes,“ pochválila ho Britt-Marie.

V skutočnosti bol prikrátky a strapatý, ako keby tkaný koberec niekto oblial pomarančovým džúsom. Neraz sa to stalo Kentovi, keď pri futbalových zápasoch popíjal vodku s džúsom. Jedného krásneho dňa mala Britt-Marie drhnutia dosť a koberec premiestnila do hosťovskej izby. Odvtedy prešlo trinásť rokov, no ešte vždy to mala v čerstvej pamäti, lebo Britt-Marine koberce a spomienky majú svojím spôsobom veľa spoločného – ťažko sa čistia.

Pravdaže, účes nech si vyzerá, ako chce. I keď dnes pripomína kôpor vypestovaný v kvetináči na balkóne. Nie že by nebol v poriadku, to nie. Britt-Marie naozaj nemá predsudky ku kôpru.

Dievčina znova zaodŕhala. Účes sa ani nepohol.

„Žiaľ, už naozaj nemám čas.“

„A kedy ho budete mať?“ slušne sa informovala Britt-Marie. Mladá žena dýchala ako tučný chlap, nie štíhla dievčina.

„Ako to myslíte?“

Britt-Marie otvorila notes a metodicky prešla celým zoznamom.

„Ja môžem o tretej.“

„Ja mám dnes nabitý deň, nedá sa...“ pokúsila sa dievčina.

„Môžem dokonca aj o štvrtej a o piatej,“ diplomaticky navrhla Britt-Marie.

„Dnes úradujeme do piatej,“ odvetila dievčina.

„Tak teda o piatej,“ dohodla sa Britt-Marie sama so sebou, čo sa chystala potvrdiť zápisom do zoznamu. Medzi palcom a ukazovákom sa jej zhmotnila dokonale zastrúhaná ceruzka.

„Veď hovorím, že to nejde!“ protestovala mladá žena.

„Vy o piatej už niečo máte?“ zháčila sa Britt-Marie.

„Áno... lepšie povedané – o piatej sa končia úradné hodiny,“ vysvetľovala dievčina.

„No veď ani ja nemôžem po piatej,“ prikývla Britt-Marie.

„Prosím?“ hlesla dievčina.

Britt-Marie sa nesmierne, naozaj nesmierne trpezlivo usmiala.

„Nechcem sa hádať. To určite nie. Ale hádam nežijeme vo vojne, však, milá moja? Civilizovaní ľudia večerajú o šiestej, takže termín po piatej by prichádzal do úvahy iba v krajnom prípade, všakže?“

„A...“

„Takže naše stretnutie si predstavujete ako súčasť večere?“

„Nie... teda... čože?“

Britt-Marie prikývla, akoby si to od nej vyžadovalo nesmierne úsilie.

„Aha. V tom prípade prosím, aby ste nemeškali. Lebo vychladnú zemiaky.“

Vzápätí dopísala na zoznam 18.00 – večera.

A hoci dievčina za ňou čosi vykrikovala, Britt-Marie sa nezastavila, lebo naozaj nemá čas trčať tu celý deň a omieľať dokola jedno a to isté.

To bolo o 9.35. Presne o jedenástej sa v kancelárii ozvalo klopanie na dvere, za ktorými stála Britt-Marie a tvárila sa starostlivo.

„Nie ste na niečo alergická?“ opýtala sa.

„Čo?“ hlesla dievčina.

„Je niečo, čo nemôžete jesť?“ spresnila Britt-Marie so stoickým pokojom, akým sa musí obrniť každý, kto konverzuje s osobou, čo na každú druhú rozumnú otázku odpovedá zásadne: „Čo?“

„Som... vegetariánka,“ vydolovala zo seba dievčina. Britt-Marie si vytiahla notes.

„Aha.“

Dievčina prudko dýchala nosom.

„Ale veď... som sa vám pokúšala vysvetliť, že dnes večer sa s vami NEMÔŽEM stretnúť...“

„Jete ryby?“ prerušila ju Britt-Marie.

„Áno... jem ryby, ale ako som vám už po...“

„Ryba nie je vegetariánske jedlo, lebo to je mäso. Rybacie mäso,“ poučila ju Britt-Marie.

Dievčina si priložila končeky prstov na viečka ako človek, čo je zvyknutý jednoducho odpovedať aj na zložité otázky, lebo zložité odpovede v ľuďoch vyvolávajú pocit, že by radšej počuli jednoduché.

„Nejem červené mäso. No pre ľudí býva zrozumiteľnejšie, keď poviem, že som vegetariánka.“

Britt-Marie sa nad tým zamyslela.

„A lososa jete?“ spýtala sa po chvíli a ohľaduplne dodala:

„Len aby ste vedeli, to je ryba.“

„Áno. Jem lososa,“ prikývla dievčina.

Britt-Marie si zo sukne oprášila neviditeľnú smietku a narovnala neexistujúci záhyb.

„Losos má červené mäso.“

Dievčina pravdepodobne chcela čosi povedať, no Britt-Marie bola vtedy už ďaleko.

Na prípravu lososa je Britt-Marie majster, lebo to je jediná ryba, ktorú má rád Kent. Každé poobede presne o piatej mu volá a spytuje sa, či nebude meškať na večeru o šiestej. Takmer vždy odvetí, že nepríde, lebo má poradu s Nemeckom. Odhliadnuc od toho, ako neskoro príde, na stole ho vždy čaká teplá večera.

„Aha. Takže ti nechutí?“ zvykne sa ho spýtať Britt-Marie, ale vôbec nie vyčítavo, len čo Kent prehltne niekoľko kúskov. „Ale čoby! Výborné, je to výborné!“ zvyčajne zahundre Kent, nezdvíhajúc hlavu od športovej stánky ranného vydania novín. Lebo on ich čítava večer. Britt-Marino vnútro aj vtedy kričí, ale trochu tichšie.

„Keď ti chutí, dobre by mi padlo, keby si to povedal,“ hovorieva vtedy a dlaňou zotiera z obrusu neviditeľné omrvinky.

„Preboha, Britt-Marie, veď som povedal, že to bolo výborné!“ namieta Kent nechápavo a pritom sa vŕta v mobile. Britt-Marie potom vždy vstane, pozmetá do drezu neviditeľné omrvinky, povyberá riad z umývačky a roztriedi príbor.

Kent ako vždy položí tanier na drez, na teletexte skontroluje výsledky futbalových zápasov a ide si ľahnúť. Britt-Marie zdvihne zo spálňovej dlážky jeho košeľu a vloží ju do práčky. Potom poutiera kúpeľňu, vyčistí mu holiaci strojček a odloží ho na miesto. Kent tvrdieva, že mu ho „skrýva“, preto ho ráno nevie nájsť a musí ziapať „Briiitt-Mariiie“, ale ona mu ho neschováva. To naozaj nie. Iba mu preorganizúva veci. A to je rozdiel. Niekedy to robí, lebo treba, inokedy len preto, aby ho ráno počula vysloviť svoje meno. Lebo rada počúva, keď ráno zakričí jej meno.

Potom znova uplynie deň, Kent príde opäť neskoro, navečeria sa, skontroluje futbalové výsledky na teletexte a ide si ľahnúť. Britt-Marie mu perie košeľu. Veľmi si však želá, aby ju aspoň jedinký raz sám hodil do koša na špinavú bielizeň. Veľmi si želá, aby aspoň jedinký raz, bez vyzvania, pochválil jedlo. Lebo večere predsa musia mať zmysel.

„Chutilo mi.“ To má zmysel.