Syn
Author: Jo Nesbo
Date: 2016-05-24T22:00:00+00:00
Description: Sonny je navonok poslušný väzeň. Odsúdili ho v osemnástich rokoch za dve brutálne vraždy, ktoré nespáchal. V modernej väznici, z ktorej sa údajne nedá ujsť, slúži ostatným väzňom ako spovedník a dáva im rozhrešenie.
Publisher: Ikar

JO NESBØ

SØNNEN

Copyright © 2014 by Jo Nesbø

Translation © 2014 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z nórskeho originálu Sønnen (H. Aschehoug & Co.,

Oslo 2014) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014
ako svoju 664. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4078-0

A znova príde súdiť živých i mŕtvych.

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

Rover civel do bielej omietky väzenskej cely s rozlohou jedenásť štvorcových metrov. Jazykom si ohmatal trochu priveľký zlatý zub v dolnej čeľusti. Dospel k ťažkej pasáži svojej spovede. Ticho v cele rušil len škrabot jeho nechtov na madone vytetovanej na predlaktí. Chlapec v tureckom sede na posteli oproti od Roverovho príchodu ani nehlesol. Len sa usmieval úsmevom Buddhu a pohľad upieral na bod kdesi na Roverovom čele. Volali ho Sonny a vraj ako tínedžer zabil dvoch ľudí. Jeho otec bol skorumpovaný policajt. Rover nevedel odhadnúť, či chlapec počúva, zelené oči a časť tváre mu zakrývali dlhé špinavé vlasy. Napokon – bolo mu to jedno. Chcel sa len vyspovedať z hriechov, aby mohol zajtra vyjsť bránou prísne stráženej väznice s pocitom, že začína odznova. Pritom ani neveril v Boha. Keď človek hodlá zmeniť svoj život, nie je na škodu zbaviť sa starých hriechov. Nadýchol sa:

„Podľa mňa bola Bieloruska. Veď Minsk je v Bielorusku, však?“ Rover zdvihol zrak, no chlapec neodpovedal.

„Nestor ju totiž volal Minsk,“ pokračoval Rover. „A dal mi pokyn, aby som ju zastrelil.“

Samozrejme, že výhoda spovedania sa pribrzdenému mozgu spočívala v tom, že chlapec všetky mená aj udalosti okamžite zabúdal. Rover sa mohol rovnako dobre zhovárať sám so sebou. Zrejme preto si väzni vyberali radšej chlapca než kňaza či psychológa.

„Nestor ju spolu s ďalšími ôsmimi dievčatami väznil v štvrti Enerhaugen. Všetky boli mladé Východoeurópanky a Aziatky. Tínedžerky. Ak nie ešte mladšie. Minsk bola staršia. A silnejšia. Podarilo sa jej utiecť a stihla vbehnúť do parku Tøyen, skôr než ju dostihlo Nestorovo psisko. Poznáš rasu argentínska doga?“

Chlapec ani nežmurkol, iba pohol rukou. Dotkol sa brady. Pomaly si ju šúchal. Vyhrnutý rukáv veľkej špinavej košele odhalil chrasty a rany po vpichoch. Rover pokračoval:

„Sú to veľké hnusné psiská, čo na pánov povel roztrhajú všetko. A občas na to ani nepotrebujú pána. Jasné, že v Nórsku ich dávno zakázali. Jeden kynológ v Rælingene ich dováža z Čiech a registruje ako biele boxery. S Nestorom sme psa kúpili ešte ako šteňa. Stál päťdesiat tácov – v hotovosti. Šteňa bolo také zlaté, ani sme si nevedeli predstaviť, že raz...“ Rover sa odmlčal. Vedel, že sa o tom psisku rozhovoril len preto, aby nemusel pokračovať v príbehu.

„Akokoľvek...“

Akokoľvek. Rover sa zadíval na tetovanie na predlaktí. Katedrála s dvoma vežami. Jedna veža za každý odpykaný trest. Akokoľvek – nikoho sa to netýka. Pašoval do Nórska ručné zbrane pre motorkársky gang a občas ich upravoval v svojej dielni. Bol v tom dobrý. Až príliš dobrý. Jeho šikovnosť ho napokon prezradila. A vďaka tej šikovnosti ho po odpykaní trestu vzal Nestor pod svoje ochranné krídla. Alebo chytil do tlamy. Ako sa to vezme. Kúpil si ho, aby jeho ľudia mali najlepšie zbrane. Nie motocyklisti alebo iná konkurencia. Za pár mesiacov mu zaplatil viac, než by si Rover zarobil v malej motorkárskej dielni za celý svoj život. Žiadal však za to veľa. Priveľa.

„Zostala ležať v kríkoch, krv z nej pomaly vytekala. Uprene na nás pritom hľadela. Psisko jej odhryzlo časť tváre, videl si jej skrz líce do úst.“ Rover zvraštil tvár. Dostával sa k pointe. „Nestor vyhlásil, že nadišiel čas uštedriť jej exemplárny trest, aby ostatné dievčatá pochopili, čo im hrozí. A dievča s dohryzenou tvárou preňho už aj tak nemalo cenu...“ Rover prehltol. „Požiadal ma, aby som to ukončil. A potvrdil mu tým svoju lojalitu. Mal som pri sebe starú upravenú pištoľ Ruger MK2. Chcel som to urobiť. Naozaj som chcel. Nešlo o to, že...“

Rover zacítil guču v hrdle. Často spomínal na tú chvíľu, na tie sekundy v parku, pred očami sa mu všetko odohrávalo odznova. Dievča, Nestor a on v hlavných úlohách, ostatní v pozícii nemých svedkov. Aj psisko stíchlo. Prežil to stokrát? Tisíckrát? Aj tak si až teraz, keď to prvý raz vyslovil nahlas, uvedomil, že to nebol sen, ale naozaj sa to stalo. Alebo lepšie povedané, telo to až teraz pochopilo. A preto sa mu obrátil žalúdok. Zhlboka sa nadýchol nosom, aby potlačil mdloby.

„Nezvládol som to. Hoci som vedel, že aj tak zomrie. Psisko sa už trhalo, opakoval som si, že byť na jej mieste, vyberiem si guľku. Akoby sa mi zasekla spúšť. Jednoducho som ju nevedel stlačiť.“

Chlapec možno zľahka prikývol. Buď na Rogerove slová, alebo do rytmu hudby, ktorú počul iba on.

„Nestor zašomral, že nebude čakať večnosť – boli sme predsa vo verejnom parku. Vytiahol z puzdra na stehne malý zakrivený nožík, pristúpil k nej, chytil ju za vlasy, odkryl jej krk a zahnal sa nožom. Akoby rezal rybu. Krv vystrekla trikrát, možno štyrikrát a bolo po všetkom. Vieš, čo si najviac pamätám? To psisko. Ako začalo zavýjať, keď vystrekla krv.“

Rover sa predklonil. Chvíľu sa mlčky opieral lakťami o stehná. Zakryl si dlaňami uši.

„A ja som neurobil nič. Nepohol som ani prstom. Len som to mlčky sledoval. Zabalili ju do deky a odniesli do auta. Vyviezli sme ju za mesto a vyhodili na brehu jazera Ulsrudvannet. Chodí tam veľa psíčkarov, našli ju hneď na druhý deň. Nestor sa postaral o to, aby ju rýchlo objavili a v novinách podrobne rozoberali jej osud. Aby slúžila ako odstrašujúci príklad ostatným dievčatám.“

Rover sa opäť vystrel. „Prestal som spávať, každý môj sen sa menil na nočnú moru, v ktorej sa na mňa usmievalo dievča s dierou v líci. Preto som išiel za Nestorom a oznámil mu, že odchádzam. Tvrdil som mu, že mám dosť samopalov a revolverov, chcem sa vrátiť k svojim motorkám a žiť pokojný život bez strachu z fízlov. Nestor s tým súhlasil, vraj od prvej chvíle videl, že nemám na to byť bad guy. Podrobne mi však opísal, čo ma čaká, ak ho bonznem. Ani by mi to nenapadlo. Začal som žiť normálny život, odmietal som všetky ponuky, hoci sa mi v dielni povaľovalo ešte pár veľmi slušných uziov. Po celý čas som však cítil, že sa k niečomu schyľuje a že ma skôr či neskôr popravia. Preto sa mi takmer uľavilo, keď ma fízli zabasli a posadili za mreže. Za starý prípad, kde som hral bezvýznamnú úlohu, no dvaja chlapi, ktorých zatkli, ma označili za ilegálneho predajcu zbraní. Bez váhania som sa k všetkému priznal.“

Rover sa zasmial. Rozkašľal sa. Potom sa naklonil k chlapcovi.

„Odchádzam o osemnásť hodín. Netuším, čo ma tam vonku čaká. Nestor však určite aspoň mesiac vie, že ma púšťajú. Dianie v tejto base pozná ako vlastnú dlaň. Dávno som pochopil, že má ľudí všade. Ak by ma chcel zabiť, nemusel by azda čakať, kým ma pustia. Nemyslíš?“

Rover čakal. Ticho. Nezdalo sa, že chlapec si niečo myslí.

„Nech ho čert vezme,“ pokračoval Rover. „Neuškodilo by mi požehnanie, čo povieš?“

Pri slove požehnanie sa chlapcovi rozžiaril pohľad. Zdvihol pravú ruku a naznačil Roverovi, aby pristúpil bližšie. Rover si kľakol na koberček pri posteli. Franck nedovolil iným väzňom koberce. Vo väznici, ktorú prezývali Štát, uplatňoval švajčiarsky model, podľa ktorého do cely patrilo len nevyhnutné vybavenie. Nikto nesmel mať viac ako dvadsať predmetov. Napríklad, ak si niekto zaželal nový pár topánok, musel sa vzdať dvoch treniek alebo dvoch kníh. Rover sa zadíval do tváre chlapca, ktorý si špičkou jazyka navlhčil suché, popraskané pery. Mal prekvapivo jasný hlas, a hoci hovoril pomaly a šepkal, každú slabiku vyslovoval zreteľne:

„Všetky božstvá zeme aj nebies s tebou súcitia a odpúšťajú ti tvoje hriechy. Zomrieš, no duša kajúceho sa hriešnika sa dostane do raja. Amen.“

Rover sklonil hlavu. Cítil, ako sa jeho holej lebky dotkla chlapcova ľavá ruka. Chlapec bol ľavák, no v jeho prípade človek nemusel ovládať štatistiky, aby odhadol, že bude žiť kratšie ako ostatní praváci. Možno sa predávkuje zajtra, možno o desať rokov, to nevedel nikto. Rover neveril ani sekundu, že jeho ľavá ruka má liečivé účinky. Nežral ani tie táraniny o požehnaní. Prečo tu potom sedí?

Hm. Viera je ako poistenie proti požiaru. Človek si úprimne myslí, že ho nepotrebuje, ale keď iní tvrdia, že chlapec ho zbaví trápenia, prečo by to pre pokoj duše neskúsil?

Rovera by väčšmi zaujímalo, kde sa v takom chlapcovi vzal chladnokrvný vrah. Vyzeral tak nevinne. Možno majú pravdu tí, ktorí tvrdia, že diabol sa zjavuje v najrôznejších prestrojeniach.

„Salam aleikum,“ zašepkal chlapec a stiahol ruku.

Rover zostal sedieť so sklonenou hlavou. Jazykom si prešiel po hladkej ploche zlatého zuba. Je pripravený? Naozaj je pripravený stretnúť Stvoriteľa, ak nadíde tá chvíľa? Zdvihol hlavu. „Viem, že nikdy nežiadaš odmenu, ale...“

Sklopil zrak k chlapcovej holej nohe a odhalil bodné rany na veľkej žile na členku. „Keď som naposledy sedel v base, každý sa bez problémov dostal k drogám. No problem. Tam to nestrážili tak prísne. Tvrdí sa, že Franckovi sa podarilo upchať všetky diery. Ale...“ Roger si vopchal ruku do vrecka, „... nie je to celkom pravda.“

Vytiahol pozlátený predmet veľkosti mobilného telefónu v tvare miniatúrnej pištole. Stlačil drobnú spúšť. Z hlavne vyletel plamienok.

„Už si videl takéto čosi? Určite áno. Poznali to aj fízli, ktorí ma kontrolovali pri príchode. Ponúkli sa, že mi za lacný peniaz zabezpečia pašované cigarety. A nechali mi zapaľovač. Zrejme nečítali môj životopis. Nie je zvláštne, že pri toľkom šlendriánstve táto krajina vôbec funguje?“

Rover poťažkal zapaľovač v dlani.

„Pred ôsmimi rokmi som vyrobil dva kusy. Úprimne si myslím, že nikto iný by to neurobil lepšie. Úlohou ma poveril jeden prostredník, ktorého zákazník potreboval strelnú zbraň, čo nemusí skrývať, lebo vyzerá ako bežný predmet. A tak som vymyslel toto. Ľudia uvažujú zvláštne. Prvé, čo im napadne pri pohľade na tento predmet, je aha, pištoľ. Len čo im ukážeš, že funguje ako zapaľovač, zavrhnú prvú myšlienku. Uverili by ti, že je to zubná kefka alebo skrutkovač. Určite nie pištoľ. Nuž...“

Rover odkrútil skrutku v dolnej časti rukoväti.

„Zmestia sa doň dve deväťmilimetrové guľky. Nazval som ho vrah manželiek.“ Namieril na chlapca. „Jedna pre teba, drahá...“ Potom si priložil pištoľ k spánku. „A jedna pre mňa...“ Roverov smiech sa zvláštne odrážal od holých stien malej cely.

„Srať na to. Vlastne som mal vyrobiť len jednu, zákazník nechcel, aby niekto iný poznal tajomstvo tohto vynálezu. Poskladal som si ju aj pre seba. A vzal si ju do basy, keby Nestor niečo na mňa skúšal. Zajtra odchádzam a už ju nepotrebujem, je tvoja. A tu...“

Rover vytiahol z druhého vrecka škatuľku cigariet. „Načo by ti bol zapaľovač, ak nemáš cigarety, však?“ Strhol zo škatuľky obal, otvoril ju a strčil do nej zožltnutú vizitku Roverovej motokárskej dielne.

„Tu máš adresu, ak by si niekedy potreboval opraviť motorku. Alebo mal záujem o toho prekliateho uziho. Spomínal som ti, že mi ešte zostali...“

Otvorili sa dvere a ktosi zahučal: „Rover, už vypadni!“

Rover sa zvrtol k dverám. Policajtovi sťahoval nohavice veľký zväzok kľúčov, zavesený na opasku, cez ktorý mu prevísalo veľké brucho ako kysnúce cesto. „Vaša excelencia má návštevu. V podstate kolega.“ Zarehotal sa a obrátil sa k mužovi za chrbtom. „Zvládneš ho, Per?“

Rover strčil pištoľ a škatuľku pod paplón na chlapcovej posteli. Vstal a poslednýkrát sa obzrel. Potom rýchlym krokom vyšiel z cely.

Väzenský kňaz si napravil nový biely golier, ktorý mu nikdy nedržal, ako chcel. V podstate kolega. Zvládneš ho, Per? Najradšej by napľul fízlovi do jeho vyškľabeného ksichtu. Radšej však priateľsky kývol väzňovi, ktorý vyšiel z cely a tváril sa, že ho pozná. Všimol si tetovanie na predlaktí. Madona a katedrála. Za všetky tie roky zažil primnoho tvárí a tetovaní, aby ich ešte vládal rozlíšiť.

Vstúpil. Cela voňala vonnými tyčinkami. Minimálne to pripomínalo ich vôňu. Alebo spálenú drogu.

„Dobrý deň, Sonny.“

Mladík nezdvihol zrak, len pomaly prikývol. Per Vollan predpokladal, že tým dal najavo, že ho zaregistroval, spoznal. Uznal.

Sadol si. Z tepla, čo zostalo na stoličke po chlapovi pred ním, ho naplo. Položil Bibliu na posteľ vedľa chlapca.

„Dnes som zaniesol na hrob tvojich rodičov kvety,“ začal. „Neviem, či si to chcel, ale...“

Per Vollan sa usiloval zachytiť chlapcov pohľad. Aj on mal dvoch synov, obaja už dospeli a odsťahovali sa z domu. Tak ako on. Na rozdiel od chlapca sa mohli kedykoľvek vrátiť. Jeden zo svedkov obhajoby, Sonnyho učiteľ, na súde tvrdil, že Sonny bol vzorný žiak, talentovaný zápasník, obľúbený a vždy pripravený pomáhať. Vraj dokonca prejavoval túžbu stať sa policajtom po vzore svojho otca. Nevideli ho však v škole odo dňa, keď jeho otca našli s guľkou v mozgu a s listom na rozlúčku, v ktorom sa priznal ku korupcii. Kňaz sa pokúsil predstaviť si synov pocit hanby, predstaviť si hanbu vlastných synov, keby sa niekto dozvedel, čo spáchal ich otec. Napravil si golier.

„Ďakujem,“ povedal potichu chlapec.

Per si uvedomil, že chlapec pôsobí nezvyčajne mlado. Už musel mať aspoň tridsať. Veru. Sedí tu už dvanásť rokov, doviedli ho sem, keď mal osemnásť. Možno mu drogy mumifikovali telo, preto nestarne a rastú mu len vlasy a brada, kým na svet hľadí tými istými nevinnými, začudovanými detskými očami. Na zlý svet. Lebo Boh vie, že svet je zlý. Per Vollan pôsobil už štyridsať rokov ako väzenský kňaz a videl, ako sa svet každým rokom zhoršuje. Zlo je ako šíriaca sa rakovinová bunka, čo mení zdravé bunky na choré, uštedrí im upírske uhryznutie a poverí ich ďalšou deštrukčnou prácou. Nikto nakazený sa neubráni. Nikto.

„Ako sa máš, Sonny? Ako bolo na vychádzke? Videli ste jazero?“

Ticho.

Per Vollan si odkašľal. „Policajt spomínal, že ste boli pri jazere. Možno si čítal v novinách, že krátko nato neďaleko odtiaľ zavraždili ženu. Našli ju v jej posteli. Hlavu mala... hm. Tu sú detaily.“ Zaklopal ukazovákom po obale Biblie. „Policajt nás už informoval, že si mu pri jazere ušiel a našiel ťa až po hodine pri ceste. Nechcel si mu prezradiť, kde si bol. Je dôležité, aby si nepovedal nič, čo by sa priečilo jeho výpovedi, rozumel si? Hovor čo najmenej – tak ako vždy. Rozumieš? Sonny?“

Per Vollan zachytil chlapcov pohľad. Neprezrádzal mu, čo sa odohráva v jeho hlave, no počítal s tým, že Sonny Lofthus poslúchne. Nepovie nič ani vyšetrovateľom, ani obžalobe. Len hlesne tiché áno, keď sa ho spýtajú, či sa priznáva. Lebo hoci to znie paradoxne, tento narkoman občas prejavil rozhodnutie, vôľu, pud sebazáchovy, ktorým sa líšil od svojich zatratených kolegov rútiacich sa do pekla voľným pádom. Tá vôľa vyrážala na povrch ako náhly záblesk, čo ich mal presvedčiť, že po celý čas všetko vnímal, počúval a pochopil. Prejavovalo sa to aj v spôsobe, akým náhle vstal a vykročil istým krokom, aký u iných dlhoročných narkomanov nevidieť. Hoci inokedy – ako teraz – by človek dal ruku do ohňa, že nevníma nič.

Vollan sa zahniezdil.

„Samozrejme, že sa ti tým vychádzky na dlhé roky skončili. Aj tak sa ti tam vonku nepáči, však? A jazero si už videl.“

„Videl som rieku. Bol to manžel?“

Kňaz sa strhol. Ako keď pokojnú hladinu znenazdajky prerazí neznámy tvor. „Neviem. Záleží na tom?“

Ticho. Vollan si vzdychol. Opäť sa mu zatočila hlava. Trápila ho už dlhšie. Mal by sa nechať vyšetriť.

„Sonny, už na to nemysli. Dôležité je, že ľudia ako ty tam vonku musia bojovať o každú dávku. Tu máš o všetko postarané. A nezabúdaj, že čas plynie. Predchádzajúce vraždy sa premlčia a ty stratíš pre nich význam. Táto vražda ti predĺžila lehotu.“

„Bol to manžel. Takže je bohatý?“

Vollan potľapkal dlaňou po Biblii. „Tu nájdeš opis domu, v ktorom si bol. Pôsobil veľkolepo. Zabudli zapnúť poplašné zariadenie, čo malo chrániť to bohatstvo, ani len nezamkli dvere. Volá sa Morsand. Obchodník s prelepeným okom. Videl si ho v novinách?“

„Áno.“

„Naozaj? Myslel som si, že...“

„Áno, zabil som ju. Áno, prečítam si ako.“

Per Vollan si vydýchol. „Fajn. Mal by si si dať pozor na pár dôležitých detailov.“

„Počúvam.“

„Hlava... Odrezal si jej hornú časť lebky. Potreboval si pílku, chápeš?“

Slová vystriedalo dlhé ticho, ktoré Per Vollan takmer prerušil dávením. Veru, radšej dáviť ako tvoriť slová, čo mu vychádzali z úst. Zadíval sa na mladíka. Čo rozhodlo, že skončí takto? Sled náhodných udalostí, nad ktorými nebol pánom, alebo kozmická gravitačná sila, čo ho nezadržateľne ťahala sem? Opäť sa dotkol nového naškrobeného kňazského goliera pod košeľou. Potlačil mdloby a vystrel sa. Spomenul si, o čo hrá.

Vstal. „Ak ma budeš potrebovať, teraz bývam v útulku na Námestí Alexandra Kiellanda.“

Všimol si chlapcov spýtavý pohľad.

„Len dočasne.“ Krátko sa zasmial. „Žena ma vyhodila, poznám tam ľudí, a tak...“

Odmlčal sa. Uvedomil si, prečo toľko väzňov chodí za chlapcom. Priťahovalo ich jeho ticho. Len počúval, nereagoval, nesúdil. A tak ako vákuum vyťahoval z človeka slová a tajomstvá. Aj on sa o to pokúšal z pozície kňaza, no väzni akoby vycítili, že má plán. Netušili aký, ale vedeli, že ich tajomstvá chce využiť vo svoj prospech. Len preto sa usiloval získať prístup do ich duše a neskôr v nebi odmenu za to, že ich naverboval.

Postrehol, že chlapec otvoril Bibliu. Klasický trik sa mu zdal až smiešny. Diera vystrihaná v stránkach a v nej zhúžvaný papier s inštrukciami, k čomu sa má priznať. A tri malé vrecká s heroínom.

2. kapitola

Arild Franck zakričal ďalej a ani nezdvihol zrak od papierov.

Otvorili sa dvere. Ina, sekretárka zástupcu riaditeľa väznice, mu už ohlásila návštevu. Franck chvíľu zvažoval, že väzenského kňaza neprijme. Ani by si nemusel hľadať výhovorku. Nemal čas, o polhodinu musí byť na stretnutí s policajným riaditeľom. Per Vollan sa v poslednom období nesprával celkom podľa ich predstáv a neuškodí, ak si overí, či nie je celkom mimo. Nesmú si dovoliť robiť chyby, pre každého z nich by mohlo byť zaváhanie osudné.

„Ani si nesadaj,“ zašomral, podpísal niekoľko papierov rozložených na písacom stole a vstal. „Všetko mi povieš cestou.“ Prešiel k dverám a z vešiaka si vzal čiapku. Za chrbtom začul šuchot kňazových topánok. Informoval Inu, že sa vráti o pol druha hodiny, a priložil ukazovák na čítačku odtlačkov prstov pri dverách. Dvojposchodové väzenie nemalo výťah. Výťahová šachta totiž predstavovala možnú únikovú cestu a pri požiari bolo treba výťah odstaviť. Chaos vyvolaný požiarom patril medzi obľúbené spôsoby úteku bystrých väzňov. Preto aj všetky elektrické vedenia, poistné skrinky a vodovodné potrubia umiestnili mimo dosahu zamestnancov, buď do exteriéru budovy, alebo priamo do stien. Mysleli na všetko. On myslel na všetko. Podieľal sa na plánovaní s architektmi a odborníkmi zo zahraničia. Za vzor si zobrali väznicu Lenzburg v švajčiarskom kantóne Aargau – hypermodernú a zároveň jednoduchú stavbu s jasným dôrazom na bezpečnosť a efektivitu, kde komfort bol druhoradý. Väznicu Štát vytvoril on – Arild Franck. Štát bol Arild Franck a Arild Franck bol Štát. Do pekla so zamestnaneckou radou, ktorá z neho urobila len zástupcu riaditeľa, a z toho šupáka z Haldenu generálneho. Jasné, občas si nekládol servítku pred ústa a nepchal sa do zadku politikom, nejasal nad každým novým a skvostným nápadom, ako zreformovať väzenský systém, hoci predchádzajúcu reformu ešte ani nestihli rozvinúť. Vyznal sa však v svojom remesle. Vedel, ako zaobchádzať s ľuďmi za mrežami, aby neochoreli, nezomreli a nestali sa z nich ani výrazne horší ľudia. Pristupoval lojálne k ľuďom, ktorí si zaslúžili jeho lojalitu, a staral sa o svoje spriaznené duše. A to sa nedalo povedať o kolegoch, ktorí sa vyštverali vyššie v prehnitej policajnej hierarchii. Kedysi veril, že ho neminie kariérny postup, a predstavoval si, že si ho po odchode do dôchodku uctia malou bustou vo foyer policajnej stanice. Žena ho vtedy presviedčala, že jeho telo bez krku, buldočia tvár a riedka prehadzovačka sa na bustu nehodia. Napokon dospel k záveru, že keď človek nedostane, čo si zaslúžil, má si sám vziať, čo mu prislúcha.

„Už nevládzem,“ zašomral mu za chrbtom Per Vollan, keď kráčali chodbou.

„Čo nevládzeš?“

„Som kňaz. Všetko, čo robíme tomu chlapcovi... kvôli nám pyká za skutky, čo nespáchal. Pyká za manžela, ktorý...“

„Ticho!“

Pred kontrolnou miestnosťou, Franck ju často nazýval kapitánsky mostík, narazili na staršieho muža, ktorý prerušil zametanie a priateľsky zamával Franckovi. Kamarátsky Johannes bol najstarší väzeň a presne podľa Franckovho gusta. Ešte niekedy v minulom storočí pašoval drogy a rokmi sa tak zžil s prostredím, udomácnil sa a spacifikoval, že sa desil dňa, keď bude musieť opustiť väzenské múry. Takíto väzni nepredstavovali výzvu hodnú Štátu.

„Máš výčitky svedomia, Vollan?“

„Áno, mám, Arild.“

Franck si už nepamätal, kedy kolegovia začali svojim nadriadeným tykať a oslovovať ich krstným menom. Ani deň, keď vedenie väznice odložilo uniformy a začalo chodiť v civile. Počas väzenskej vzbury v brazílskej väznici Francisco de Mar strieľali slzný plyn po vlastných, lebo ich nevedeli odlíšiť od väzňov.

„Končím,“ dychčal kňaz.

„Čo nepovieš?“ Franck už takmer bežal. Na to, že mu do penzie zostávalo necelých desať rokov, bol v dobrej kondícii. Každý deň cvičil. Predstavoval výnimku v povolaní, kde sa nadváha stávala pravidlom. Trénoval miestny plavecký tím, keď tam ešte plávala jeho dcéra. Splatil dlh spoločnosti, ktorá dávala mnohým ľuďom tak veľa. Ľuďom za múrmi tejto väznice nedala nič. „A čo hovorí tvoje svedomie na chlapčekov, ktorých si zneužíval, Vollan? Vieš, že máme dôkazy.“

Franck priložil ukazovák na senzor ďalších dverí, čo viedli na chodbu, ktorá sa ďalej rozvetvovala na západ k väzenským celám, na východ k šatniam zamestnancov a k bráne na parkovisko.

„Vollan, ber to tak, že Sonny Lofthus pyká aj za tvoje hriechy.“

Ďalšie dvere, ďalší senzor. Priložil prst. Miloval tento vynález, ktorý objavil vo väzení v japonskom Kušire. Do databázy zapísali odtlačky prstov všetkých ľudí s autorizáciou na otváranie dverí. Nielenže tým eliminovali riziko zapatrošenia kľúčov, ktoré sa ľahko skopírujú a zneužijú, navyše presne vedeli, kto a kedy prešiel ktorými dverami. Samozrejme, že im pomáhal aj kamerový systém, no tvár bolo ľahké zakryť. Odtlačky prstov nie. Dvere sa otvorili a oni vošli do chodby.

„Arild, hovorím, že už nevládzem.“

Franck si priložil ukazovák na pery. Okrem bezpečnostných kamier, čo pokrývali takmer celý priestor väznice, do chodieb nainštalovali komunikačný systém, aby zamestnanci mohli kontaktovať kontrolnú miestnosť, ak by nastal nejaký problém. Vyšli do šatne, kde mal pri sprchách každý zamestnanec vlastnú skrinku na šaty a iné cennosti. Zamestnanci nemusia vedieť, že zástupca riaditeľa disponuje kľúčom od všetkých skriniek. Skôr naopak.

„Myslel som si, že si uvedomuješ, s kým máš do činenia,“ pokračoval Franck. „Nemôžeš len tak vystúpiť. Títo ľudia vnímajú lojalitu ako otázku života a smrti.“

„Viem,“ prikývol Per Vollan. V dychčaní sa mu ozvalo škaredé chrapčanie. „Hovorím o večnom živote alebo zatratení.“

Franck zastal pri dverách a nazrel medzi skrinky, aby sa ubezpečil, že sú sami.

„Vieš, čo tým riskuješ?“

„Nikomu nič neprezradím. Boh mi je svedkom. Arild, musíš ich o tom presvedčiť. Budem mlčať ako ryba, chcem len z toho von. Pomôžeš mi?“

Franck sklopil zrak. Zadíval sa na senzor. Von. Existovali len dve únikové cesty. Táto zozadu a cez recepciu spredu. Nenájdu tu ventilačné potrubia, požiarne cesty, odtokové rúry, do ktorých by sa zmestil človek. „Možno,“ mykol plecom a priložil prst na senzor. Na kľučke sa rozblikala červená kontrolka. Systém hľadal v databáze. Zhasla, rozsvietila sa zelená. Otvoril dvere a oslepilo ho intenzívne letné slnko. Na parkovisku si vytiahol slnečné okuliare. „Dám ti vedieť,“ dodal, vylovil z vrecka kľúče od auta a pohľadom skontroloval strážnicu. Vo dne v noci tam sedeli dvaja uniformovaní kolegovia a vjazd aj výjazd zabezpečovala oceľová závora, ktorú nerozrazí ani jeho nové Porsche Cayenne. Možno by to zvládol Hummer H1, ktorý si pôvodne plánoval kúpiť, no ten bol príliš široký. Vstupnú rampu naplánovali tak, aby zabránili vjazdu väčších vozidiel. Na obranu proti nim rozostavil aj oceľové barikády za šesťmetrovým plotom, ktorý chránil väzenie zo všetkých strán. Žiadal o povolenie zaviesť doň elektrický prúd, no to mu, pochopiteľne zamietli. Väznica Štát ležala v centre Osla a nebezpečenstvo by hrozilo aj nevinným občanom. O ich nevinnosti pochyboval. Na to, aby sa dostali k plotu, museli by najprv preliezť päťmetrový múr, chránený ostnatým drôtom.

„Kam máš namierené?“

„Námestie Alexandra Kiellanda,“ odvetil s nádejou v hlase Per Vollan.

„Prepáč,“ odsekol Arild. „Nemám to cestou.“

„To je v poriadku. Zastávka je len kúsok.“

„Tak fajn. Ozvem sa ti.“

Zástupca riaditeľa nastúpil do auta a pohol sa k strážnici. Podľa inštrukcií boli povinní zastaviť a skontrolovať každé auto vrátane jeho. Teraz, keď ho už videli vychádzať z budovy a overili si, že to je on, bez slova zdvihli závoru. Opätoval im pozdrav. Zastal na semafore pri výjazde na hlavnú cestu. S láskou sa zadíval na svoju väznicu v spätnom zrkadle. Bola by dokonalá nebyť stavebného dozoru, idiotských predpisov ministerstva a skorumpovanej zamestnaneckej rady. On by zniesol modré z neba všetkým tvrdo pracujúcim a čestným občanom, ktorí si zaslúžia žiť v bezpečí a v istom materiálnom komforte. Nemuselo to dopadnúť takto. On to nechcel. Aj svojim zverencom v bazéne opakoval: Plávaj alebo sa utop, nikto ti nepomôže. Vrátil sa v myšlienkach k svojej úlohe. Musí odovzdať správu. Nepochyboval o tom, čo vyvolá.

Naskočila zelená, dupol na plyn.

3. kapitola

Per Vollan prechádzal parkom na Námestí Alexandra Kiellanda. Júl bol nezvyčajne vlhký a chladný, no teraz sa slnko vrátilo a park sa rozžiaril v intenzívnej, sviežej zeleni. Leto sa ešte nekončilo, ľudia s prižmúrenými očami obracali tváre do slnka, akoby bolo na prídel. Odkiaľsi zarachotil skejtbord, mladí si niesli kartóny plechovkového piva ku grilu v mestskom parku alebo na svojom balkóne. A boli tu aj tí, ktorí si najväčšmi vážili návrat teplých dní. Celkom ich pohltila premávka na námestí, krčili sa na lavičkách a okolo fontány, no aj tak ho radostne zdravili. Čakal na zelenú na križovatke ulíc Uelands gate s Waldemar Thranes gate, nákladné autá a autobusy hučali pár krokov od neho. Fasáda domu na druhej strane cesty sa pred ním zjavovala a zasa mizla. Okná chýrnej krčmy Tranen, čo od svojho založenia v roku 1921 hasila smäd tým najsmädnejším, prelepili igelitom. Posledných tridsať rokov jej v poslaní pomáhal Arnie Skiffle-Joe Norse, ktorý v kovbojskom kostýme, balansujúc na jednokolke, hral na gitare a spieval s dvojčlenným orchestrom – so starým, slepým organistom a s Thajčankou s tamburínou a trúbou. Per Vollan prechádzal pohľadom po fasáde s tepaným nápisom Penzión Ila. Počas vojny sa tu ukrývali ženy s deťmi narodenými mimo manželstva. Teraz tu nachádzali pomoc mesta najhorší narkomani, ktorí sa už ani nepokúšali prestať. Posledná zastávka.

Per Vollan prešiel cez ulicu, zastal pri bráne a zazvonil. Zadíval sa do kamery. Vrátnik zabzučal a dvere sa otvorili. Na dva týždne mu tu poskytli strechu nad hlavou ako odmenu za staré služby. Odvtedy ubehol už mesiac.

„Dobrý deň, Per,“ pozdravila ho hnedooká žena, ktorá mu prišla otvoriť mrežu. Niekto zničil zámku a nedala sa odomknúť zvonku.

„Kaviareň je zatvorená, no ak sa poponáhľate, ešte stihnete obed.“

„Ďakujem, Martha, nie som hladný.“

„Vyzeráte vyčerpane.“

„Kráčam až od Štátu.“

„Naozaj? Nešiel vám autobus?“

Vykročila po schodoch. Sťažka si vzdychol a vydal sa za ňou. „Potreboval som chvíľu premýšľať.“

„Pýtali sa tu na vás nejakí páni.“

Per zmeravel. „Kto?“

„Neviem. Možno z polície.“

„Prečo z polície?“

„Zdalo sa mi, že im veľmi záleží na tom, aby vás našli. Napadlo mi, že to môže súvisieť s niektorým väzňom.“

Už sú tu, uvedomil si Per. „Martha, vy veríte?“

Pozrela sa naňho. Usmiala sa. Per si uvedomil, že mladý muž by pre jej úsmev urobil čokoľvek.

„Pýtate sa na Boha a Ježiša?“ Martha zahla k recepcii, ktorú tvorila diera v stene vedľa ďalšej kancelárie.

„Myslím na osud. Na náhodu v súboji s kozmickou gravitačnou silou.“

„Verím na pomätenú Grétu,“ zamrmlala Martha a zalistovala v papieroch.

„Prízraky nie sú...“

„Inger vraj včera počula detský plač.“

„Inger je nadmieru vnímavá, Martha.“

Pozrela sa naňho. „Per, potrebujem s vami hovoriť.“

Vzdychol si. „Viem. Máte tu plno a...“

„Rekonštrukcia po požiari viazne a štyridsať našich hostí býva v dvojposteľových izbách. Takto to ďalej nejde. Navzájom sa okrádajú, jeden na druhého útočia. Je len otázkou času, kedy niekto vytiahne nôž.“

„To je v poriadku, už sa tu dlho nezdržím.“

Martha sa naňho zamyslene zadívala.

„Prečo vás nenechá aspoň prenocovať? Ako dlho ste boli svoji? Štyridsať rokov?“

„Tridsaťosem. Dom patrí jej a je to... zložité.“ Per sa unavene usmial.

Rozlúčil sa a vykročil chodbou. Spoza dverí hučala hudba. Amfetamín. Bol pondelok, sociálka mala po víkende otvorené a všade bolo živo. Odomkol. Ošarpaná maličká izba, kam sa akurát zmestila posteľ a malý šatník, ho stála šesťtisíc korún mesačne. Mimo Osla si za tú cenu mohol prenajať priestranný byt.

Posadil sa na posteľ a hľadel na špinavé okno. Hučanie áut z ulice ho uspávalo. Slnko presvitalo cez tenké záclony, na okenici zápasila o život mucha. Čoskoro to vzdá. Taký je život. Nie smrť, život. Smrť je nič. Pred koľkými rokmi si to uvedomil? Všetko, čo kázal, malo len zbavovať ľudí strachu zo smrti. Aj tak nič z toho, čo si myslel, že vie, teraz nebolo dôležité. Neznamenalo to nič v porovnaní s vecami, ktorým potrebujeme veriť, aby sme prehlušili hrôzu a bolesť. Vrátil sa teda na začiatok. Veril v milosrdného Boha a život po smrti. Veril viac než kedykoľvek predtým.

Spod novín vytiahol zošit a vzal pero.

Nepotreboval písať veľa. Stačilo mu pár viet. Preškrtol svoje meno na hnedej obálke s listom od Alminho advokáta, ktorý v krátkosti zhŕňal Perove práva. Zoznam bol krátky.

Pozrel sa do zrkadla, napravil si kňazský golier, vytiahol zo skrine dlhý plášť a vyšiel na chodbu.

Marthu nenašiel na recepcii. Obálku prevzala Inger a sľúbila, že jej ju odovzdá.

Slnko už klesalo nad obzor, deň sa prechýlil do svojho záveru. Prešiel parkom a kútikom oka si všimol, že každý hrá svoju úlohu takmer bezchybne. Nikto nevstal z lavičky príliš prudko, nijaké auto neodbočilo z krajnice, keď si to rozmyslel a vykročil po ulici Sannergata k rieke. Boli tam. Za oknom, v ktorom sa zrkadlil pokojný letný večer, v ľahostajnom pohľade okoloidúceho, v chlade tieňov, čo sa štverali po múroch obrátených na východ, rozháňali slnečné lúče a získavali ďalšie územia. Per si uvedomil, že presne taký bol aj jeho život. Večný nezmyselný súboj medzi svetlom a tmou, ktorý nepozná víťaza. Alebo áno? Prevaha tmy silnela každým dňom.

Blížila sa dlhá noc.

Pridal do kroku.

4. kapitola

Šimon Kéfas si priložil kávovú šálku k perám. Od kuchynského stola videl do malej záhradky pred ich domom na ulici Fagerliveien v štvrti Disen na kraji Osla. Po nočnom lejaku sa tráva v raňajšom slnku krásne ligotala. Takmer by uveril, že vidí, ako rastie. Bude ju musieť pokosiť. Má len starú ručnú kosačku, zasa bude spotený nadávať. Čo už. Else sa ho pýtala, prečo nekúpi elektrickú, akú majú všetci susedia. Odpoveď bola jednoduchá: peniaze. Tento argument kedysi rozhodoval všetky debaty v dome aj v celej štvrti. V tom čase tu ešte bývali normálni ľudia. Učitelia, holiči, taxikári, nižší štátni úradníci, ľudia pracujúci pre mesto. Alebo policajti ako on. Aj teraz tu bývali bežní ľudia. Akurát pracovali v reklamných agentúrach, v počítačových firmách, v médiách, boli lekári, mali agentúry ponúkajúce tie najneuveriteľnejšie služby alebo jednoducho zdedili dosť peňazí, aby si mohli dovoliť bývať v idylických domčekoch, tlačiť ceny nahor a celú štvrť posúvať medzi vychytené časti mesta.

„Nad čím premýšľaš?“ spýtala sa Else. Stála mu za chrbtom a hladkala ho po vlasoch. Stihli mu už zrednúť, v neprajnom svetle sa mu už črtala plešina. Else tvrdila, že sa jej to páči, lebo vyzerá primerane tomu, kto je – policajt, blížiaci sa do dôchodkového veku. Aj ona začne čoskoro starnúť. Mal pred ňou dvadsať rokov náskok. Jeden z nových susedov, neveľmi známy filmový producent, ju chvíľu pokladal za jeho dcéru. Čo už.

„Myslím na to, aký som šťastný,“ zaklamal. „S tebou. S celým svojím životom.“

Pobozkala ho na temeno. Cítil, ako sa jej pery dotkli jeho pokožky. V noci sa mu snívalo, že jej venoval svoj zrak. Zobudil sa a nič nevidel. Bol na chvíľu dokonale šťastný, kým nepochopil, že si dal len pásku cez oči, aby ho nerušilo ranné slnko.

Zazvonil zvonček.

„To bude Edith,“ hádala Else. „Idem sa prezliecť.“

Otvorila dvere sestre a vybehla na poschodie.

„Ahoj, strýko Šimon!“

„To je ale prekvapenie, chlapec môj,“ potešil sa Šimon a zadíval sa do chlapcovej tváre plnej očakávania.

O chvíľu vošla do kuchyne aj Edith. „Prepáč, Šimon, no trval na tom, že sa musíme poponáhľať, aby si stihol vyskúšať tvoju čiapku.“

„Samozrejme, že môže,“ usmieval sa Šimon. „Nemal si byť náhodou v škole, Mats?“

„Dali im voľno,“ vzdychla si Edith. „Netušia, koľko problémov tým spôsobujú slobodným matkám.“

„O to väčšmi si vážim tvoju ponuku, že budeš šoférovať.“

„To je maličkosť. Pochopila som správne, že bude v Osle len dnes a zajtra?“

„Kto?“ zapojil sa Mats a ťahal strýka za rukáv, aby ho prinútil vstať.

„Americký doktor, ktorý veľmi dobre lieči choré oči,“ vysvetlil mu Šimon a tváril sa ešte meravejšie, ako sa cítil, keď sa konečne postavil. „Poďme pohľadať ozajstnú policajnú čiapku. Edith, ak máš chuť, káva je v termoske.“

O chvíľu už chlapec výskal od nadšenia, lebo Šimon vzal z poličky bieločiernu policajnú čiapku a položil mu ju na hlavu. Postavili sa pred zrkadlo. Chlapec mieril ukazovákom na strýka a jazykom vydával zvuky streľby.

„Na koho strieľaš?“ zamračil sa Šimon.

„Na banditov,“ zakričal chlapec. „Pif! Paf!“

„Alebo na terč,“ opravil ho Šimon. „Policajti nestrieľajú na banditov, kým naozaj nemusia.“

„Strieľajú! Paf!“

„Mats, takto skončíme vo väzení.“

„My?“ Chlapec sa prekvapene zadíval na strýka. „Prečo? Veď sme policajti.“

„Ak strieľame po ľuďoch, ktorých sme mohli zatknúť, meníme sa na banditov.“

„Ale... ale keď sme ich chytili, môžeme ich azda zastreliť.“

Šimon sa zasmial. „Nie. Až sudca rozhodne, ako dlho zostanú vo väzení.“

„O tom nerozhoduješ ty, strýko Šimon?“ V chlapcových očiach sa zračilo sklamanie.

„Vieš čo, Mats? Som rád, že o tom nemusím rozhodovať a stačí mi ich len chytiť. To je na celej práci najväčšia zábava.“

Mats privrel jedno oko, čiapka sa mu posunula dozadu. „Strýko Šimon?“

„Áno?“

„Prečo nemáte s tetou Else deti?“

Šimon sa postavil za svojho synovca, položil mu ruky na plecia a usmial sa. „Nepotrebujeme deti, veď máme teba. Nemyslíš?“

Mats sa zamyslene zadíval na strýka. Potom sa rozžiaril tiež. „Máš pravdu.“

Šimonovi sa vo vrecku rozvibroval telefón. Vylovil ho.

Operačná centrála. Chvíľu počúval.

„Kde pri rieke?“ spýtal sa.

„Nad Kubou, pri umeleckej škole. Pri moste...“

„Viem presne, kde to je,“ prerušil Šimon kolegu. „O polhodinu som tam.“

Rýchlo sa obul a obliekol si sako.

„Else!“ zakričal.

„Áno?“ Na schodoch sa zjavila jej tvár. Opäť si uvedomil, aká je krásna. Dlhé vlasy jej obtekali drobnú bledú tvár ako červená rieka. Malý noštek jej pokrývali pehy. Tie pehy jej zostanú, aj keď on už nebude. Nepodarilo sa mu vyhnúť ďalšej myšlienke: Kto sa o ňu postará? Vedel, že zo schodov ho nevidí, len sa tak tvári. Zakašľal.

„Musím bežať, zlatko. Dáš mi neskôr vedieť, čo povedal doktor?“

„Áno, dávaj na seba pozor.“

Dvaja starší policajti prechádzali cez park, ktorý obyvatelia mesta volali Kuba. Väčšina si zrejme myslela, že ten názov súvisí s karibským ostrovom slobody. Pôvod mena hľadali v politických zhromaždeniach a robotníckych koreňoch štvrte Grünerløkka. Človek musel mať čosi odžité, aby vedel, že tu kedysi stával veľký zásobník s plynom v tvare veľkej kocky a slovo cube inšpirovalo obyvateľov dať parku tento poetický názov. Vyšli na most k starej továrni, prerobenej na umeleckú školu. Na mreži zábradlia viseli zámky s dátumom a iniciálkami zaľúbených. Šimon sa začítal. Už desať rokov ľúbi Else, každý jeden z tri a pol tisíca dní. Nijaká ďalšia žena nepríde do jeho života, na to nepotrebuje symbolickú visiacu zámku. A nepotrebuje ju ani ona, azda ho prežije o dosť rokov, aby si v jej živote našli miesto aj iní muži. Čo už.

Z tohto miesta videl skromný most, križujúci skromnú rieku, čo delila jeho skromné mesto na východnú a západnú časť. Kedysi dávno, keď bol ešte mladý a hlúpy, skákal z tohto mosta do vody. Opilecká trojka, traja chalani, z toho dvaja s neotrasiteľnou vierou v samých seba a v budúcnosť. Dvaja presvedčení, že sú z tria kamarátov najlepší. Tretí chalan, on, už dávno pochopil, že nemôže súťažiť s kamarátmi v inteligencii, sile, spoločenskom šarme ani príťažlivosti pre ženy. Bol však najodvážnejší. Alebo inak povedané, ochotný najviac riskovať. Skákať hlavičku do špinavej vody si nežiadalo intelekt ani silu, len hlúpu odvahu. Šimon Kéfas si často opakoval, že jeho najväčšou konkurenčnou výhodou je pesimizmus, čo mu dáva silu riskovať budúcnosť, od ktorej nič neočakával, vrodené presvedčenie, že riskuje menej než ostatní. Stál na zábradlí a čakal, kým jeho dvaja kamaráti začnú kričať, aby neskákal, že je blázon. A potom skočil. Z mosta, zo života, do nádherne vrčiaceho kolieska rulety, ktorý sa volá osud. Prerazil vodu, čo ani nemala hladinu, len bielu penu, a ponoril sa do jej ľadového objatia. Našiel v ňom ticho, samotu a pokoj. Nezranený sa opäť vynoril a kamaráti jasali. Aj Šimon. Hoci kdesi v hĺbke duše cítil sklamanie z toho, že sa vrátil. Čo urobí obyčajné zlomené srdce s mladým mužom...

Zahnal spomienky a zadíval sa na kaskády v rieke. Lepšie povedané, na postavu, čo visela medzi skalami ako na fotografii, zachytená uprostred skoku.

„Pravdepodobne ho unášala voda,“ vysvetľoval mu starší technik. „Zachytil sa šatami o čosi pod hladinou. Rieka je taká plytká, že ju bez problémov prebrodíš.“

„Jasné,“ prikývol Šimon a vložil si do úst žuvací tabak. Chvíľu ho sal, študujúc telo v rieke. Viselo dole hlavou s rozhodenými rukami, voda mu obtekala hlavu ako biely veniec. Ako Elsine vlasy.

Kolegom sa konečne podarilo dostať na rieku čln a teraz sa pokúšali uvoľniť telo.

„Stavím sa o pivo, že to bola samovražda.“

„Podľa mňa prehráš, Eliáš,“ poznamenal Šimon. Ukazovákom si spod pery vytiahol vrecko s tabakom a chystal sa ho hodiť do rieky, ale zarazil sa. Nová doba. Poobzeral sa po smetnom koši.

„Takže o pivo?“

„Nie, Eliáš, nestavím sa o pivo.“

„Ach, prepáč, zabudol som.“ Technik sa zatváril zahanbene.

„Čo už,“ mykol plecom Šimon a odišiel. Kývnutím hlavy pozdravil vysokú blondínu v čiernej sukni a krátkej bunde. Keby nemala na krku zavesenú policajnú legitimáciu, tipoval by ju na zamestnankyňu banky. Konečne našiel zelený smetný kôš, hodil doň tabak a zišiel k rieke. Vykročil popri vode a pohľadom študoval oba brehy.

„Hlavný inšpektor Šimon Kéfas?“

Eliáš zdvihol zrak. Žena, ktorá ho oslovila, vyzerala ako prototyp severaniek. Zrejme si uvedomovala svoju výšku, pretože sa k nemu skláňala a nenosila opätky.

„Nie. Kto ste?“

„Kari Adelová.“ Nastrčila mu policajnú legitimáciu zavesenú na krku. „Som nová na oddelení vrážd. Tvrdili mi, že ho tu nájdem.“

„Rád vás poznávam. Čo od neho potrebujete?“

„Má ma zaúčať.“

„Ste šťastný človek,“ usmial sa Eliáš a kývol na malého chlapíka, ktorý kráčal po brehu. „Tam je.“

„Čo hľadá?“

„Stopy.“

„Vzhľadom na mŕtve telo predsa musia byť proti toku rieky, nie pod ním.“

„Áno. Predpokladá, že tam sme to už prezreli. A nemýli sa.“

„Podľa ostatných technikov to vyzerá na samovraždu.“

„Strápnil som sa, lebo som sa s ním chcel staviť o pivo.“

„Strápnil?“

„Je závislý,“ uškrnul sa Eliáš. „Bol závislý.“ Všimol si ženino pedantné upravené zdvihnuté obočie a dodal: „Nie je to tajomstvo. Neuškodí vám to vedieť, ak máte spolu pracovať.“

„Nikto mi nespomínal, že budem pracovať s alkoholikom.“

„Nie je alkoholik,“ opravil ju Eliáš. „Bol gambler.“

Zastrčila si prameň plavých vlasov za ucho a prižmúrila oči do slnka: „Čo hral?“

„Pokiaľ viem, tak všetko, kde sa dá prehrať. Neskôr sa ho môžete na to spýtať. Kde ste robili doteraz?“

„Na protidrogovom.“

„Potom túto rieku dobre poznáte.“

„Áno.“ Zadívala sa k mŕtvemu telu. „Samozrejme, že vražda mohla súvisieť s drogami, no miesto činu je v tomto prípade irelevantné. Takto vysoko sa už tvrdé drogy nedílujú, musíte ísť po ne dole na námestie Schous plass alebo k mostu Nybrua. A pre hašiš sa ľudia nevraždia.“

„Chápem.“ Eliáš kývol na čln. „Len čo ho vytiahnu a bude mať pri sebe doklady, rýchlo to zistíme...“

„Poznám ho,“ prerušila ho Kari Adelová. „Je to kňaz z väzenia. Per Vollan.“

Eliáš sa na ňu prekvapene pozrel. Už čoskoro sa zbaví formálneho úradníckeho odevu, ktorý zrejme odpozerala z amerických televíznych seriálov. Na prvý pohľad sa zdalo, že niečo v nej bude. Možno patrila medzi tie, ktoré vydržia. Bola ich hŕstka. Nebola prvá, ktorá si trúfala. A možno aj ona zlyhá a odíde.

5. kapitola

Vypočúvacia miestnosť s nábytkom z borovice žiarila v svetlých farbách. Červená záclona zakrývala okno do kontrolnej miestnosti. Hlavný inšpektor Henrik Westad z policajného okrsku Buskerud sa tu cítil príjemne. Nemeral cestu z Drammenu do Osla prvý raz a aj v týchto priestoroch už sedel. Pri vypočúvaní detí v prípade fyzického obťažovania miestnosť zdobili bábiky. Teraz išlo o vraždu. Skúmal muža s dlhou bradou a ešte dlhšími vlasmi na druhom konci stola. Sonny Lofthus. Vyzeral mladšie, než sa uvádzalo v podkladoch. Okrem toho sa zdal pri plnom vedomí, jeho zreničky mali normálnu veľkosť. Tak to často chodí u ľudí s vysokou toleranciou voči návykovým látkam. Westad si odkašľal:

„Takže ste ju zviazali, použili bežnú pílku a odišli ste preč?“

„Áno,“ prikývol muž. Odmietol pomoc advokáta, na všetky otázky odpovedal jednoslovne. Westad mu úmyselne kládol otázky, na ktoré sa dalo odpovedať len áno alebo nie. Celkom sa mu to darilo. Jasné, že sa mu darilo, veď sa im predsa priznal. Napriek tomu váhal. Zadíval sa na fotografie. Páchateľ odpílil žene vrchnú časť lebky a mozgu, lebečná kosť visela žene len na kúsku kože. Westad si predstavil vajíčko uvarené natvrdo s odrezaným špicom. Videl obeti do mozgu. Už dávno sa vzdal nádeje, že brutalita človeka sa prejavuje aj vo výzore. Tento muž, on... nešiel z neho chlad, agresivita, ani len kreténizmus, aký sála z iných chladnokrvných vrahov.

Oprel sa. „Prečo ste sa priznali?“

Muž mykol plecom. „DNA na mieste činu.“

„Odkiaľ viete, že sme ju našli?“

Muž si prehrabol dlhé husté vlasy, ktoré mu teoreticky mohlo z hygienických dôvodov vedenie väznice prikázať ostrihať. „Vypadávajú mi vlasy. Vedľajší účinok dlhodobého užívania drog. Môžem ísť?“

Westad si vzdychol. Priznanie. Technické dôkazy na mieste činu. Prečo to neprijme?

Naklonil sa k mikrofónu na stole. „Výsluch podozrivého Sonnyho Lofthusa ukončený o trinásť nula štyri.“

Sledoval, ako zhasína červené svetlo, technici za dverami vypli nahrávanie. Vstal, otvoril dvere, aby kolegovia mohli vojsť, založiť mužovi putá a odviesť ho naspäť do cely.

„Čo si myslíš?“ spýtal sa ho technik, keď Westad vstúpil do kontrolnej miestnosti.

„Záleží na tom?“ Westad si obliekol bundu a nervóznym trhnutím vytiahol zips. „Nenecháva nám veľa priestoru na špekulácie.“

„Pýtal som sa na prvý dnešný výsluch.“

Westad mykol plecom. Kamarátka obete. Obeť sa jej vraj sťažovala, že manžel Yngve Morsand ju obvinil z nevery a vyhrážal sa, že ju zabije. Eva Morsandová sa bála. Aj preto, že jej manžel mal dôvod na žiarlivosť. Spoznala nového muža a chystala sa odsťahovať. Nejestvuje typickejší motív na vraždu. A čo chlapcov motív? Ženu neznásilnili, z domu nič nezmizlo. Páchateľ vyhádzal lekárničku v kúpeľni a podľa manžela mu zmizlo pár tabletiek na spanie. Prečo by sa mal muž, ktorého chrasty svedčia o tom, že má naďalej prístup k tvrdým drogám, uspokojiť s nejakými ľahkými tabletkami?

Okamžite sa vynorila ďalšia otázka: A prečo by sa mal vyšetrovateľ, ktorému sa páchateľ práve priznal, trápiť takýmito zbytočnými detailmi?

Johannes Halden zametal dlážku medzi celami. Na chodbe sa vynorili dvaja policajti s chlapcom. Chlapec sa usmieval. Ak by nemal na rukách putá, zdalo by sa, že s kamarátmi kráča na nejaký príjemný žúr.

Johannes zamával pravou rukou. „Aha, Sonny! Rameno sa mi zahojilo. Ďakujem za pomoc.“

Chlapec musel zdvihnúť obe ruky, aby ukázal mužovi vztýčený palec.

Policajti zastali pred dverami cely a sňali mu putá. Nepotrebovali odomykať dvere, všetky cely sa automaticky otvárali o ôsmej a zostávali otvorené do desiatej večer. Chlapci z kontrolnej miestnosti sa mu pochválili, ako otvárajú všetky dvere stlačením jedného klávesu. Mal rád atmosféru v kontrolnej miestnosti. Preto v nej aj zametal pedantnejšie ako inde. Pripadal si ako na kapitánskom mostíku obrovského tankera. O takom ešte vždy sníval. Predtým, ako sa to stalo, pracoval ako námorník a začal študovať na námornej škole. Chcel sa stať palubným dôstojníkom, kormidelníkom, vrchným kormidelníkom a napokon kapitánom. A po niekoľkých rokoch sa vrátiť k manželke a dcére do ich domu vo Farsunde a nájsť si prácu lodivoda. Prečo to potom urobil? Prečo všetko zničil? Čo ho presvedčilo, aby vzal dve veľké vrecia z prístavu v thajskej Songkhle? Samozrejme, tušil, že to je heroín. Presne poznal trestný sadzobník a choré nórske zákony, ktoré v tom čase kládli pašovanie drog na jednu úroveň s úkladnou vraždou. Nebol odkázaný ani na značnú sumu peňazí, čo mu ponúkli za dodanie vriec na adresu v Osle. O čo mu teda išlo? O pocit vzrušenia? Alebo o sen, že opäť stretne krásnu Thajčanku v hodvábnych šatách, bude ju hladkať po dlhých čiernych vlasoch, hľadieť do jej mandľových očí, počúvať jej nežný hlas, šepkajúci zložité anglické slovíčka mäkkými malinovými perami? Šepkala mu, že to musí urobiť pre ňu, pre jej rodinu v Chiang Rai, lebo je ich posledná záchrana. Neveril jej príbehu, veril jej bozkom. Ten bozk ho preniesol ponad oceány, cez colnicu, do väzenskej cely, do súdnej siene, do miestnosti pre návštevy, kde ho čakala už takmer dospelá dcéra, aby mu oznámila, že rodina ho už nepozná, k rozvodu a napokon do cely v Ile. Išlo mu len o ten bozk a nič iné ako prísľub toho bozku mu ani nezostalo.

Po prepustení z väzenia zostal sám. Rodina ho odvrhla, priatelia sa mu vzdialili, na prácu na lodi mohol zabudnúť. Preto sa uchádzal o prácu tam, kde mal dvere otvorené. U banditov. A pokračoval v starých koľajach. Najal si ho Ukrajinec Nestor. Heroín zo severného Thajska prevážali v kamiónoch po starej drogovej ceste cez Turecko a Balkán. V Nemecku rozdeľovali náklad medzi jednotlivé škandinávske krajiny a posledný úsek ho viezol Johannes. Vtedy začal donášať.

Ani na to vlastne nemal dôvod.

Jeden policajt v ňom prebudil čosi, čo už sám nehľadal.

Hoci sa sľúbená odmena – čisté svedomie – zdala menej lákavá než bozk krásnej ženy, uveril jeho slovám. Naozaj im uveril. Zrejme pre jeho oči. Možno ho dostane zo začarovaného kruhu, nasmeruje k niečomu pozitívnemu, kto vie? Potom sa to však stalo. V jesenný večer zabili policajta a Johannes prvý a posledný raz počul meno jeho vraha. Šepkali ho hlasom, v ktorom sa miešal strach a rešpekt. Dvojička.

Od tej chvíle bola už len otázka času, kedy zasa skončí za mrežami. Riskoval čoraz viac, bral si čoraz väčší náklad. Dopekla, veď chcel, aby ho chytili a mohol pykať za to, čo spáchal. Uľavilo sa mu, keď ho zastavili na hranici so Švédskom. Kusy nábytku vo vlečke mal naložené heroínom do prasknutia. Sudca pri rozhodovaní o výške trestu prihliadal na množstvo pašovaného tovaru aj páchateľovu recidívu. To bolo pred desiatimi rokmi. Pred štyrmi rokmi otvorili Štát a previezli ho sem. Odvtedy sledoval, ako väzni prichádzajú a odchádzajú, videl, ako sa striedajú aj zamestnanci, a ku všetkým pristupoval s primeraným rešpektom. Napokon si sám vyslúžil rešpekt, aký prislúcha staršinom. Nepredstavoval riziko. Nikto nepoznal jeho tajomstvo. Nikto nevedel, akej zrady sa dopustil a prečo si vymeral taký trest. Už vôbec nedúfal, že sa raz dožije toho, na čom jedinom mu záležalo. Bozku, čo mu sľúbila zabudnutá žena. Čistého svedomia, o ktorom hovoril mŕtvy policajt. Kým ho nepremiestnili na oddelenie A a nespoznal chlapca so zázračnými rukami. Začul jeho meno a neveril vlastným ušiam.

Johannes Halden však nepovedal nič. Zametal ďalej so sklonenou hlavou, usmieval sa a prijímal drobné službičky, čo robili život na takomto mieste znesiteľným. Dni, týždne, mesiace aj roky plynuli a menili sa na život, ktorý sa pomaly chýlil ku koncu. Rakovina. Rakovina pľúc. Agresívna forma, nebezpečná, najmä keď ju neodhalia včas.

Neodhalili ju včas.

Už mu nemohli nijako pomôcť. Sonny už vôbec nie. Nemal potuchy, v čom tkvie Johannesov problém. Johannes ho oslovil, hľadal chybu v slabinách, haha. Úprimne povedané, aj to rameno sa mu vyliečilo samo, určite mu nepomohla Sonnyho dlaň, ktorá nebola zaručene teplejšia ako bežných tridsaťsedem stupňov, skôr menej. Sonny bol dobrý chlapec a Johannes mu nechcel brať vieru, že má mimoriadne schopnosti.

Johannes to tajil ďalej – chorobu aj to druhé. Vedel, že má naponáhlo. Tajomstvo si nesmel vziať do hrobu, ak sa nechcel v hrobe prebudiť ako prízrak, obžratý červami, uväznený a odsúdený na večné utrpenie. Nevyznával náboženskú vieru, čo by mu hovorila, kto a prečo je odsúdený na večné zatratenie, no v živote sa už dopustil priveľa chýb.

„Priveľa chýb...“ zamrmlal.

Odložil metlu a zaklopal na dvere Sonnyho cely.

Ticho. Zaklopal ešte raz.

Čakal.

Potom otvoril dvere.

Sonny mal okolo ruky obmotaný gumený remeň, ktorého koniec držal v zuboch. Práve si prikladal injekciu na vydutú žilu. Dokonalý uhol tridsať stupňov mu garantoval maximálny zásah.

Zdvihol zrak a usmial sa. „Áno?“

„Prepáč, ja... počká to.“

„Určite?“

„Áno, ne... neponáhľa to.“ Johannes sa usmial. „Teda nie úplne.“

„O štyri hodiny?“

„O štyri hodiny je to super.“

Sledoval, ako ihla prepichla žilu. Chlapec zatlačil palcom injekciu. Cítil ticho a tmu, čo vyplnili miestnosť ako čierna voda. Pomaly vycúval z miestnosti a zatvoril za sebou dvere.

6. kapitola

Šimon si snohami vyloženými nastôl priložil kuchu mobilný telefón. Hojdal sa nastoličke. Vtrojke schalanmi tento akrobatický kúsok zdokonalili tak, že súťažili, kto udrží najdlhšie rovnováhu, napokon išlo len oto, koho to prestane najneskôr baviť.

„Takže Američan nepovedal nič?“ spýtal sa potichu. Jednak preto, že nemal dôvod zasväcovať ostatných kolegov zoddelenia dosvojich rodinných problémov, jednak sa zvykol soženou rozprávať potelefóne takto. Potichu, nežne. Akoby ležali vobjatí vposteli.

„Ale áno,“ odvetila Else. „Nechcel však byť konkrétny. Najprv si chce preštudovať výsledky testov. Zajtra mi všetko povie.“

„Rozumiem. Ako ti je?“

„Dobre.“

„Ako dobre?“

Zasmiala sa. „Miláčik, nelám si toľko hlavu. Uvidíme sa privečeri.“

„Dobre. Asestra?“

„Áno, ešte tu je. Odvezie ma domov. Už prestaň vyzvedať apracuj.“

Snevôľou sa rozlúčil. Spomenul si nasen, vktorom mala jeho zrak.

„Hlavný inšpektor Kéfas?“

Zdvihol oči. Ešte vyššie. Žena bola vysoká. Veľmi vysoká. Aštíhla. Pavúčie nohy jej vytŕčali zformálnej sukne.

„Volám sa Kari Adelová. Dostala som informáciu, že vám mám pomôcť. Pokúšala som sa vás osloviť namieste činu, no ušli ste mi.“

Žena vyzerala skôr ako ambiciózna banková úradníčka než policajtka. Šimon sa ešte väčšmi zaklonil. „Naakom mieste činu?“

„PriKube.“

„Odkiaľ viete, že to je miesto činu?“

Videl, ako uvažuje. Pokúšala sa nájsť cestu von. Márne.

„Namožnom mieste činu.“

„Kto povedal, že potrebujem pomoc?“

Palcom ukázala kustropu naznak toho, odkiaľ prišiel povel.

„Hoci pomoc potrebujem najmä ja. Som tu nová.“

„Prišli ste priamo zpolicajnej akadémie?“

„Rok apol som robila naprotidrogovom.“

„Ste ešte ucho. Auž ste skončili navraždách. Gratulujem, slečna Adelová. Buď máte šťastie, konexie, alebo ste...“ Nastoličke už takmer ležal. Zvrecka riflí vylovil škatuľku stabakom.

„Žena?“ navrhla.

„Chcel som povedať šikovná.“

Zapýrila sa, vjej pohľade zachytil podráždenie.

„Ste šikovná?“ spýtal sa avopchal si tabak podhornú peru.

„Druhá vročníku.“

„Ako dlho tu chcete zostať?“

„Prečo sa pýtate?“

„Ak sa vám nepáčilo naprotidrogovom, prečo by sa vám mali páčiť vraždy?“

Opäť ju prinútil hľadať odpoveď. Uvedomil si, že trafil dočierneho. Zostane tu len krátko. Posunie sa nainé oddelenie anavyšší post. Je šikovná. Opustí policajný zbor. Ako všetci šikovní zEkokrimu. Ušli aj sosvojimi znalosťami anechali Šimona vštichu. Človek nezostával vpolicajnom zbore, ak bol bystrý, ambiciózny achcel mať život.

„Odišiel som zmiesta činu, lebo by som tam len márnil čas,“ zmenil tému. „Prezradíte mi, ako by ste postupovali vy?“

„Oslovila by som jeho najbližších,“ odvetila Kari Adelová apoobzerala sa postoličke. „Zmapovala by som jeho pohyb vposledných hodinách predsmrťou.“

Jej slovník aj prízvuk svedčil otom, že je zvýchodného okraja bohatej západnej časti Osla, kde ľudia úzkostlivo, až prehnane dbali nato, aby hovorili ako bohatí mešťania.

„Fajn, slečna Adelová. Ajeho najbližší...“

„...je jeho manželka. Čoskoro bude len bývalá. Nedávno ho vyhodila zdomu. Už som sňou hovorila. Býval vútulku vIle. Nemáte tu stoličku...“

Šikovná. Určite je šikovná.

„Teraz ju nepotrebujete,“ odvetil Šimon avstal. Uvedomil si, že je odneho aspoň opätnásť centimetrov vyššia. Aj tak nakaždý jeho krok potrebovala dva. Úzke sukne sú fajn, no dlho vnich nevydrží. Vraždy sa objasňujú vrifliach.

„Sem nesmiete.“

Martha stála predbránou domu vIle ahľadela nadvoch policajtov. Ženu už kdesi videla. Aj vtedy ju upútala jej výška aštíhle telo. Nie je zprotidrogového? Mala plavé vlasy bezživota, takmer nijakú šminku aľahko utrápený pohľad znudenej dcérky bohatých rodičov.

Muž bol jej priamy protiklad. Meter sedemdesiat, čosi pošesťdesiatke. Hlboké vrásky vtvári. Aj vrásky smiechu. Sivé husté vlasy aoči, zktorých čítala, že je milý, vtipný atvrdohlavý. Zvykla takto posudzovať ľudí počas obligátneho úvodného rozhovoru, ktorý mal odhaliť, aký typ správania aproblémov ju čaká. Občas sa zmýlila. Zväčša nie.

„Nepotrebujeme ísť ďalej,“ odvetil muž, ktorý sa predstavil ako hlavný inšpektor Kéfas. „Sme zoddelenia vyšetrovania vrážd. Prišli sme kvôli Perovi Vollanovi. Býval tu...“

„Býval?“

„Áno, je mŕtvy.“

Martha zalapala podychu. Vždy takto reagovala nainformáciu oďalšej smrti. Akoby sa chcela ubezpečiť, že ona je ešte nažive. Potom nasledoval údiv, ženie jeprekvapená. Per predsa nebral drogy, nesedel včakárni smrti sostatnými nájomníkmi. Alebo áno? Videla to, podvedome pochopila, apreto rutinný údiv vystriedal rovnako rutinný záver: samozrejme. Nie, nešlo oto. Bolo to oniečom inom.

„Našli ho vrieke Aker.“ Hovoril len muž. Žena mala načele napísané:VZÁCVIKU.

„Chápem,“ prikývla.

„Netvárite sa prekvapene.“

„Nie, možno nie. Človeka to síce vždy nachvíľu šokuje, ale...“

„Vnašich povolaniach si nato človek zvykne, však?“ Muž kývol kprelepeným oknám. „Nevedel som, že Tranen zatvorili.“

„Majú tam otvoriť elegantnú kaviareň,“ vysvetlila mu askrížila si ruky nahrudi, akoby sa naraz ochladilo. „Premamičky, čo pijú caffe latte.“

„Takže už prenikli aj sem.“ Šimon pozdravil zničeného chlapa, ktorý ich obišiel typickým krokom narkomana. Odpovedal mu odmeraným kývnutím. „Našiel by som tu veľa známych tvárí, no Vollan pracoval ako väzenský kňaz. Ešte sme neskončili spitvou, narukách však nemal stopy povpichoch.“

„Nebýval tu, pretože bol narkoman. Kedysi nám pomohol amy sme mu poskytli strechu nadhlavou, lebo sa musel odsťahovať zdomu.“

„To sme si už naštudovali. Zaujíma ma však, prečo vás to neprekvapilo, keď viete, že nedrogoval. Mohlo ísť aj onehodu.“

„Bola to nehoda?“

Šimon sa zadíval navysokú, štíhlu kolegyňu. Zaváhala, kývol hlavou. Konečne otvorila ústa:

„Nenašli sme nijaké znaky násilia, okolo rieky sa však potuluje kadekto.“

Páčil sa jej. Zdalo sa, že mu napráci záleží.

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola