Start

Text © 2016 by Václav Neuer

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Redigoval Tomáš Szilágyi. Korigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2016 ako svoju 974. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5074-1

Tento príbeh je vymyslený a aj všetky osoby v ňom.

Z čisto praktických dôvodov by ste niektoré

reštaurácie, podniky, adresy alebo dokonca

celé ulice, ktoré spomínam v niektorých pasážach

svojej knihy, hľadali v Bratislave márne.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami

je tiež čisto náhodná. Iba bežné policajné postupy

ostali zachované tak, aby zodpovedali realite.

Napriek tomu uznávam, že sa to celé niekomu

môže zdať povedomé.

              1           

Strach. Nikdy v živote nemal taký veľký strach ako teraz. Celkom ho ochromil. Kľačal s rukami spútanými za chrbtom. Hlavu mal poslušne sklonenú. Prikázali mu to, a on tak urobil. Odvtedy, čo sa sem dal vlákať a čo na svojom zátylku zacítil studenú hlaveň pištole, ich poslúchal na slovo.

Po tom, ako za sebou zasunuli plechové vráta, sa všetko okolo neho utopilo v šere. Kľačal v strede starej garáže, priamo nad nepoužívanou montážnou jamou. Drevené dosky, ktoré ju prekrývali, ho bolestivo tlačili do kolien. Z nejakého dôvodu nechceli, aby sa im pozeral do tváre. Zdalo sa mu to hlúpe, lebo ich obidvoch dobre poznal. Jediné, čo ako-tak videl, boli ich nohy.

Keď nemohol pozerať, snažil sa aspoň počúvať. Niečo si medzi sebou šepkali. Plakal. Slzy sa miešali s krvou, ktorá mu tiekla z roztrhnutého obočia. A ešte krvácal aj z rozbitých úst. Tmavý fľak na jeho nohaviciach prezrádzal, že sa pomočil. Stalo sa mu to, hneď ako ho prinútili, aby si kľakol. Ešte stále cítil teplo, ktoré ho pritom zalialo od pása nadol.

„Prečo?“ skôr zavyl ako zareval. V zúfalstve mu preskakoval hlas a pod nosom mu naskočila bublina.

Nedostal odpoveď. To bolo najhoršie. Tí dvaja sa nechceli rozprávať. Nechceli počuť žiadne vysvetlenie ani nové sľuby. Nikdy v živote nemal taký strach ako teraz. Uvedomil si, že ak sa v nasledujúcej minúte niečo mimoriadne nestane, zomrie. „Tak prečo?“ skúsil ešte raz. Doslova skuvíňal. Jeho hlas sa odrážal od plechových stien prázdnej garáže.

„Doboha, chalani, prečo?“

„Drž hubu, ty hajzel!“

Poslúchol. V skutočnosti nepotreboval odpoveď, poznal ju, no až tu, v tejto mizernej hrdzavej búde mu došlo, že tých dvoch hrubo podcenil. Doboha! Ako mohol byť len taký hlúpy a vliezť im rovno sem? Priamo do ich všivavého gágora?

Prvýkrát o tejto bohom zabudnutej diere počul len včera, keď spolu volali. Potônske Lúky. Nič, len niekoľko polorozpadnutých domov nalepených na pravom brehu Malého Dunaja, hlboko dole na južnej zemi. Bez navigácie by sem v živote netrafil. Teraz je tu, kľačí pred nimi a prosí o život.

Triasol sa od zimy. Bol začiatok marca a on mal na sebe len tričko s krátkymi rukávmi, tak ako vybehol z auta. Mokré nohavice ho začínali nepríjemne chladiť a kolená, ktoré niesli celú váhu jeho tela, už od bolesti necítil. Aj ruky, omotané za chrbtom akýmsi drôtom, mu celkom zmeraveli. Prehĺtal krvavé sliny a pokúšal sa hlavu pootočiť tak, aby zachytil aspoň niečo z toho, o čom sa medzi sebou rozprávajú, no aj keď sa snažil zo všetkých síl, nerozumel jedinému slovu.

Nemajú na to gule, v duchu si nahováral. Zrazu v ňom vzbĺkla iskierka nádeje. Pozná ich. Veď nakoniec sú to obaja iba zbabelí sráči. Prehnali to a teraz sa dohadujú, ako z toho celého von. Preto nechcú, aby ich počul. Vycítil svoju poslednú šancu. Teraz bojoval o čas.

„Možno som spravil chybu, ale môžem dať všetko rýchlo do poriadku,“ skúsil poťahujúc sopeľ.

„Tomu hovoríš chyba?“ pristúpil k nemu jeden z nich a zahnal sa. Bol to tvrdý úder. Cítil, ako mu zapraskali nosné kostičky. V okamihu ho zalial ďalší prúd krvi, tentoraz však oveľa silnejší. „Nehovoril som ti, aby si zavrel hubu?“

„Prosím, chalani, prosím, nechajte ma,“ plakal, triasol sa strachom a zúfalo prosil o život. Ešte stále odmietal uveriť tomu, čo malo prísť v nasledujúcich okamihoch.

„Neprestaneš, ty sviňa?“ zakričal, keď dopadli ďalšie údery.

Po jednom z nich mu zaľahlo v uchu. Zvalil sa na dlážku. Doráňanou tvárou dopadol na tvrdé, nahrubo opracované dosky nasiaknuté motorovým olejom. Odmalička sa motal medzi autami a rýpal sa v motoroch. Vône oleja a benzínu mal rád. Už dávno si však od nich odvykol. Na chvíľočku si predstavil, aké by bolo žiť ako obyčajný automechanik, za ktorého sa pred rokmi vyučil.

Keď otvoril oči, videl, že k nemu pristúpil ten druhý. Pokúsil sa nadvihnúť hlavu, ale surovo mu na ňu stúpil a pritlačil mu ju k doskám. „Nie, preboha, prosím, nie,“ reval. Pochopil, o čom pred chvíľou debatovali.

Toto je naozaj definitívny koniec, uvedomil si a z posledných síl sa vzchopil. Drôty, ktorými mal zviazané ruky, sa mu zaryli hlboko do zápästí. Jeho výkrik bol zmesou strachu, zúfalstva, beznádeje, ale aj bezmocného hnevu. Skôr vytušil ako videl, že ruka so zbraňou namierila na jeho nakrátko vystrihaný zátylok. Zostávali mu posledné zlomky sekúnd.

A potom, akoby sa zrazu so všetkým zmieril, svaly v napätom tele sa mu uvoľnili a za okamih mu kdesi vnútri v hlave preblesklo ostré, prenikavo jasné svetlo.

Bol mŕtvy skôr, než by mohol započuť zvuk výstrelu.

2

Ešte dobrých desať minút po tom, čo otvoril oči, ležal Ledecký nehybne na chrbte a civel do stropu. Tričko a pyžamové nohavice, v ktorých spal, mal celkom prepotené. Aj plachta pod ním bola mokrá. Cítil sa unavený, ani oka nezažmúril a hlava mu od bolesti išla prasknúť. Hlavný inšpektor sa pozrel na hodinky. Uvedomil si, že mohol ešte vyše hodiny spať. Namiesto toho si prehrabol mokré vlasy, ktoré sa mu lepili na čelo, odhodil zo seba prikrývku, vstal z postele a tackavým krokom sa vybral do kúpeľne.

Opretý o umývadlo, skúmavo pozeral na svoju tvár v zrkadle. Podobné noci ako táto, cigarety, alkohol a roky neúnavného naháňania zločincov sa do nej nezmazateľne zapísali. Štyridsaťpäťročný chlap so zamračeným obočím, od únavy začervenanými očami a trojdňovým prešediveným strniskom na brade nevyzeral najlepšie. Rezignovane vzdychol. Súčasne ho prepadol prudký záchvat kašľa. Zaslzeným pohľadom prebehol po svojom pracovnom stole, na ktorom ležala dokrkvaná škatuľka marlboriek. Zasraté cigarety, v duchu zahrešil. Napadlo mu, že keď včera išli po robote na pivo, bola celkom plná. Kupoval ju v trafike hneď oproti vchodu k Poľovníkovi.

Rozmýšľal, koľko toho včera vlastne vypil. Podľa toho, ako ho bolela hlava, usúdil, že dosť. Namočil si uterák a priložil si ho na spotené čelo. Hlava ho bolela ako koňa. A vraj jedno po robote, uškrnul sa v duchu. Nájde sa na svete ešte niekto, kto by niečomu takému uveril?

Chvíľu mu trvalo, než našiel v skrini tabletky. Potom pre istotu prehltol hneď dve a zapil ich vodou priamo z kohútika.

Pri čistení zubov sa márne pokúšal spomenúť si, čo sa mu snívalo, no v mysli sa mu vynárali len krátke nesúvislé útržky, ktoré do seba nijako nezapadali, a keď sa chcel oholiť, zistil, že si zabudol kúpiť jednorazové žiletky.

Manželka ho definitívne opustila už pred vyše rokom a odvtedy mu stále niečo chýbalo. Nahnevaný s už napenenou bradou odhodil prázdny obal do koša pod umývadlom. Pomohla mu až horúca sprcha. Aspoň niektoré veci na tomto pokašľanom svete ešte stále fungujú, napadlo mu, keď si v oblaku pary drel rozhorúčenú kožu froté uterákom.

Z chudobného obsahu chladničky si urobil raňajky. Aj tabletky začínali pomaly zaberať. Bolesť hlavy ustupovala, cítil sa o niečo lepšie. Jedol pomaly a po malých kúskoch, tak ako mu odporučili lekári po tom, čo minulý rok absolvoval náročnú operáciu prasknutého žalúdočného vredu. Pri jedle pozeral televízor – ďalší zlozvyk, ktorého sa doposiaľ nezbavil, ale za ktorý ho teraz nemal kto vyhrešiť. Do roboty vyrazil takmer o polhodinu skôr ako zvyčajne.

3

V piatok šestnásteho mája sa Bratislava zobudila do všedného pracovného dňa. V noci trocha spŕchlo. Stačilo to práve na to, aby spláchlo z ulíc prach a ovzdušie ostalo vlhké a svieže. Cez ľahučký opar presvitali lúče jarného slnka a kúsky trávnatých plôch medzi chodníkmi sa zafarbili najrôznejšími odtieňmi zelenej. V to ráno mal mladší inšpektor Jakub Koreis, nováčik na oddelení vrážd, pocit, že svet je krásny. Dokonca aj ľudia náhliaci sa do roboty v natlačených autobusoch sa mu dnes videli menej namosúrení ako zvyčajne.

Držal sa ohmatanej tyče v preplnenom autobuse, ktorý sa meter po metri posúval prepchatou dvojprúdovkou z Dúbravky do centra. Zakaždým keď vodič prudko zabrzdil, balansoval z nohy na nohu, no náladu mu nepokazil ani štipľavý zápach potu, ktorý k nemu vanul spod pazuchy chlapíka držiaceho sa tesne vedľa neho. Jednoducho bol presvedčený, že všetko okolo neho je úžasné a nič na svete mu nemôže pokaziť dobrú náladu. Už nejaký čas bol totiž až po uši zamilovaný.

Zvyšok osadenstva kancelárií na treťom poschodí budovy policajného riaditeľstva na Špitálskej ulici, vrátane jeho najbližších kolegov, taký nadšený z krásneho rána nebol. Všetci už dávno prestali toto mesto vidieť v ružových farbách. Azda preto, že boli odsúdení sa väčšinu času zaoberať tým najhorším svinstvom, aké dokázalo vyprodukovať, no možno to bolo iba preto, že drvivá väčšina z nich boli skrz-naskrz prakticky založení ľudia a takto poeticky vôbec neuvažovali. A okrem toho mali svoje veľké lásky už dávno za sebou.

Hlavný inšpektor Peter Ledecký sa vrátil zo záchoda, hodil na stôl zložené noviny, v umývadle namočil uterák a priložil si ho na čelo. Cez otvorené dvere k nemu z vedľajšej kancelárie doľahol Machrákov hlas.

„Hovorím, krycí názov Nosorožec. Prisahám, že ani slovo neklamem,“ dušoval sa večne dobre naladený zabávač a napriek absolútne rozdielnej povahe už desať rokov jeho nerozlučná dvojička. Podľa toho, ako ho počul, usúdil, že asi stojí hneď za dverami. Súčasne si uvedomil, že počas toho, ako si odskočil, zrejme prišiel na oddelenie niekto cudzí. Všetci ostatní totiž už túto otrepanú historku poznali.

Lipiansky, Urbanič a možno aj Jaroš, pokúsil sa odchádzajúc od umývadla podľa hlasov identifikovať ostatných členov debatného krúžku, no nemal chuť medzi nich ísť a presvedčiť sa na vlastné oči. Na rozdiel od svojho parťáka býval ráno nezhovorčivý. Spoločensky začínal ako-tak ožívať až okolo desiatej doobeda a všetci, čo ho poznali, sa to časom naučili rešpektovať. Namiesto toho, aby išiel za nimi, sa s mokrým uterákom na hlave natiahol do kresla a skontroloval čas. Do ranného rozdelenia chýbalo niečo vyše pätnásť minút. Unavený z pretrvávajúcej bolesti hlavy privrel oči. Zvuky okolo neho sa akoby zrazu ozývali odniekiaľ z diaľky.

„Išlo o drogy. Už neviem konkrétne, o aké svinstvo, ale to je viac-menej fuk,“ pokračoval v historke Machrák. V jeho podaní sa blížila k špičkovému hereckému výkonu. Aj keď väčšina prítomných pointu príbehu dávno poznala, počúvali ju ochotne znova a znova. „Chalani z protidrogovej z Brna nás vtedy požiadali o spoluprácu. Neviem, prečo nás, vraždárov. Išlo totiž o klasickú kontrolovanú zásielku. Nič zložité: díler mal odviezť tovar cez nás tuším niekam do Zlína. My sme ho mali on-line nahodeného a k tomu na ňom fičali dve celé kapely sledovačky. V Čechách si ho mali prebrať a aj s tovarom urobiť celú sieť. Hovorím, rýchlovka.“

Prerušila ho salva smiechu. Tí, čo príbeh poznali, vedeli, čo príde, preto nevydržali a začali sa smiať.

„No a ja idiot neposadím za telefón nikoho iného ako starého Stančíka. Hovorím si, tam ani Árpy nemôže nič dôležité dojebať. Predsa len, na to, aby sa s nami naháňal po vonku za nejakým bláznom, čo si to bude valiť dvestovkou po diaľnici, je už starý. Dal som mu čísla s tým, nech sa neopováži zodvihnúť riť od počítača a okamžite mi volá, o čom tí vagabundi medzi sebou budú hovoriť.“ Potom Machrák urobil dramatickú pauzu.

Aj Ledecký musel uznať, že jeho parťák je naozaj skvelý rozprávač.

„No a ďalej? Ako to bolo ďalej?“ netrpezlivo dobiedzali ostatní.

„No ďalej to bolo všetko na milú Jarmilu,“ začal znova detektív. „Len si to predstavte. Akcia v plnom prúde. Díler v aute, prešli sme cez mesto a pomaly sa točíme na výpadovku. A vtedy sa ma pýta šéf sledky, o čom a s kým náš človek hovorí. S nikým, odpovedám mu. Zatiaľ nevolal s nikým. Chvíľu akoby nechápal, čo som mu práve povedal, a potom sa do mňa pustil. Vraj prečo si z neho robím srandu, keď on na vlastné oči vidí, ako má ten chlapík pri uchu mobil a už najmenej tretíkrát s niekým hovorí.“

Machrák musel znovu počkať, kým sa utíši ďalšia salva smiechu.

„Keď som vtedy zistil, čo sa vlastne stalo, skoro som odpadol. Predstavte si, že ten nešťastník Árpy poplietol čísla, a tak namiesto toho, aby volal mne, hlásil poctivo situáciu rovno tomu feťákovi, čo viezol ten tovar.“

Kancelária sa už takmer otriasala.

„A už vôbec si neviete predstaviť, ako z toho bol mimo ten magor. Najväčšia sranda bola, keď mu volal šéf tej ich bandy a pýtal sa ho, kde vlastne je a prečo mu cesta trvá tak dlho.“

Potom Machrák prešiel do češtiny a začal napodobňovať hlasy volajúceho šéfa a sledovaného dílera.

„Kde jsi, kurva? Už si tu měl dávno bejt,“ imitoval šéfa hlbokým hlasom.

„Jsem před hranicí, jak jsem ti říkal, musel jsem sehnat benzín, ale něco je tu divnýho,“ nasadil vysoko.

„Divný je, že místo toho, aby si byl už dávno tady, tak se motáš někde v prdeli.“

„Už vod rána mi volá ňákej chlápek.“

„Jakej chlápek, kurva? Na tom telefónu nemáš co vykecávat, ty debile, nechápeš to?“

„No právě.“

„Kdo to byl?“

„Ňákej pan Nosorožec. Nejdřív mi volal, že jsem už vyrazil. To je divný, ne? Potom, že jedu do Zlína, ale že nemám benzín. Kurva, jak to může všechno tak přesně vědět?“

„Kdo, kurva, to má vědět?“

„No ten Nosorožec.“

„Nosorožec?“ nasledovala pauza. V napodobňovaní hlasov Machrák exceloval. Aj keď teraz už musel prekrikovať ostatných. „Kolikrát jsem ti říkal, aby si už to svinstvo nehulil. Jsi úplně v prdeli. Nehul to, doprdele. Nepřej si mě, jak tu do hodiny nebudeš. A s nikým už nevolej, ty debile.“

Hurónsky smiech historku definitívne ukončil.

„No, v každom prípade, chalani z Čiech si to už voľajako zrealizovali aj bez našich odposluchov, ale je fakt, že už nás odvtedy o nejakú väčšiu výpomoc, čo sa týka drog, nepožiadali,“ uzavrel už svojím hlasom Machrák. Vzápätí sa opäť všetci rozosmiali.

Takmer v tom okamihu, ako to dopovedal, prebehol Koreis, najmladší z vraždárov, cez bočný služobný vchod. Bolo to na poslednú chvíľu. Vrátnik už stál pri dverách, kontroloval hodinky a v ruke štrngal obrovským zväzkom kľúčov. Bol pevne rozhodnutý presne o pol ôsmej zamknúť a k prípadným oneskorencom zostať neoblomný ako skala. Všetci do jedného budú musieť ísť hlavným vchodom, tešil sa škodoradostne. Nielenže ich to ešte viac zdrží, kým obehnú celú rozsiahlu budovu, ale čo je horšie, zaznamená ich aj bezpečnostná kamera vo vstupnom vestibule. Ako každý správny vrátnik, aj on najlepšie vedel, čo je poriadok a disciplína. Po pol už nepustí živú dušu, aj keby sa na hlavu stavali.

Vďaka tomu, že mladý detektív posledných niekoľko metrov bežal, to nakoniec predsa len stihol minútu pred pol ôsmou. Keď už sa raz rozhýbal, rozhodol sa nečakať na výťah a vybehol pešo po schodoch. Zadýchaný vrazil do dverí kancelárie.

„Nevedel som, že máš dnes poobednú,“ uvítal ho Machrák namiesto pozdravu.

Nováčik si vyhrnul rukáv a prstom ukázal na hodinky:

„Na sekundu presne.“

„Keď som bol ja taký mladý zobák ako ty, tak to tvoje na sekundu presne pre mňa znamenalo byť v robote minimálne o pol hodiny skôr ako všetci ostatní a za ten čas svojim kolegom, starým psom, ako som teraz ja, navariť a naservírovať na stôl voňavú kávičku,“ potajomky mrkol na Ledeckého.

Ten sa len pousmial. Božemôj, že sa im chce naťahovať už od rána, pomyslel si.

Machrák túto jar oslávil tridsaťpäť rokov a bol teda o rovných desať rokov mladší ako Ledecký. Vysoký šľachovitý špinavý blondiak bol vždy dobre naladený a vždy perfektne oblečený. Spoľahlivý typ, ktorý, keď bolo treba, zaňho už roky neváhal nastavovať vlastnú kožu. Kvôli svojim uštipačným poznámkam, utrúseným zvyčajne v najnevhodnejšej chvíli, a neutíchajúcej túžbe nazrieť pod každú sukňu vo svojom okolí, balansoval takmer stále jednou nohou v maléri, a to aj doma, aj v práci. No kto ho poznal, vedel, že za chlapčensky naivným prostým úsmevom sa skrýva nezvyčajne drsný chlapík s prekvapivo bystrým úsudkom a mnohoročnými skúsenosťami v boji so zločinom. Všetci detektívi ich oddelenia museli uznať aj to, že nikto z nich nepozná Bratislavu s takmer celým jej podsvetím od prostých čorkárov až po bossov organizovaných skupín vydieračov tak ako on.

„Pekne s čokoládkou alebo keksíkom,“ neprestal rozvíjať svoju predstavu, ktorá ho viditeľne nadchla.

Mladý detektív sa už chystal odpovedať, no k slovu sa nedostal. V prechodových dverách sa objavil vysoký, prešedivený muž so starostlivo zastrihnutými fúzmi. Oblečený bol v sivomodrom športovom obleku. Košeľu pod krkom mal nedbalo rozopnutú. „Ako vidím, všetko pri starom,“ povedal s úsmevom, a keďže s Machrákom sa už dnes ráno videli, podišiel rovno k Ledeckému. „Stále rovnaký humor. Človek by ani nepovedal, že mu niečo také môže časom chýbať.“

„Paľo!“ zodvihol sa Ledecký z kresla, zhodil z čela uterák a podal prichádzajúcemu ruku. „Kde sa tu berieš?“ Potom mu to došlo: „Tak to tebe rozprával náš expert tú svoju otrepanú historku?“

„Už dlho som sa tak nezasmial,“ kývol muž. „Za mojich čias sme tu tak veselo nemali.“

„Možno je to v tom, že v jeho podaní je všetko oveľa vtipnejšie ako v skutočnosti,“ odvetil Ledecký. „Za ten čas, čo si ho nevidel, sa vyfarbil.“

„Keď som ráno došiel, bolo tu prázdno,“ vysvetlil, prečo bol doteraz vedľa.

Ledecký sa obrátil ku Koreisovi: „To je Paľo Feranec, bývalý kolega. Tuším toto oddelenie dokonca zakladal. Človeku sa ani nechce veriť, ale aj ja som bol ešte sopliak, keď odišiel na prezídium.“

„Feranec,“ predstavil sa policajt z prezídia a podal mladému detektívovi ruku.

„Teraz už hádam minimálne plukovník, nie?“ nedalo Machrákovi.

„Hej. Už niekoľko rokov plukovník na hospodárskej kriminálke, v rámci závažnej organizovanej trestnej činnosti.“ Machrák aj Ledecký si uvedomili, že na vraždách sa podobnej hodnosti nikdy v živote nedočkajú.

„No a čo si nám teda priniesol, Paľo?“ zavrhol myšlienku na zlaté hviezdy Ledecký a radšej prešiel rovno k veci.

„Hádam robotu,“ nechodil zbytočne dlho okolo horúcej kaše Feranec.

„Tak si urob pohodlie a vydrž,“ povedal Ledecký a posunkom mu naznačil, aby si sadol do kresla, a ukázal na poznámkové notesy, ktoré držali v rukách pripravené na rannú poradu u vedúceho oddelenia. „O pár minút sa ti budeme venovať.“

4

Vstala iba pred niekoľkými minútami. Dotackala sa do kuchyne a v dreze si opláchla napuchnuté unavené oči. Pohľadom na stenu skontrolovala čas. Spala ledva dve hodiny. Prečo ma len, kurva, ten špinavý albánsky hajzel núti robiť aj cez deň? takmer sa rozplakala.

Pomyslela si na to, čo ju čaká, a prišlo jej znova zle. Žalúdok jej napínalo, ale nebolo v ňom nič, čo by mohla vyvracať. Ani sa nepamätá, kedy a čo naposledy jedla. Možno horalku na pumpe niekedy včera v noci. Narýchlo ju zhltla, zatiaľ čo si bol zákazník rozmeniť peniaze.

Po chrbte jej stekal studený pot. O chvíľu príde kríza a časom sa začne zhoršovať. Už s ňou ani neskúšala bojovať. Vedela, že by prehrala. Bude musieť ísť do spálne, zobudiť ho a potom si kľaknúť na kolená a prosiť. Nechá ju dlhé minúty panáčkovať ako psíka a potom, ak bude mať náladu, niekedy chvalabohu nemá, vstane a dá sa vyfajčiť. Až potom jej dá to, čo si zaslúži. Veru, na tomto svete nie je nič zadarmo. Ale ešte pred tým všetkým si dá kávu.

Voda v kanvici zovrela rýchlo. Dedko tej kanvici hovoril džezva, spomenula si pri pohľade na starý kus riadu a oči jej zvlhli. V obúchanom smaltovanom kastróliku to trvalo dlhšie. Prstom skúsila teplotu vody a skontrolovala odstrihnutý kúsok špongie, ktorý tam plával.

Káva bol silná a sladká: dala si tri takmer vrchovaté lyžičky cukru. Feťáci sú ako muchy: majú radi sladké.

Sadla si za ošarpaný kuchynský stôl. Spod nočnej košele, ktorá na nej visela, jej vytŕčali chudé nohy a ruky. Na prirodzene bielej pokožke, typickej pre ryšavé baby, sa ešte zreteľnejšie vynímal každý jeden vpich aj modrina. Podobnými ranami bola posiata celá. Niektoré si rozškriabala, lebo ju silno svrbeli, a niektoré sa z času na čas zapálili. V svetle, ktoré dopadalo do miestnosti, sa pozrela na svoje ruky. V kastróle začala bublať voda. Kúsok špongie v nej skákal ako pingpongová loptička. Sklonila hlavu do dlaní a rozplakala sa.

Božemôj, ako sa to stalo, že sa tak strašne zopsula? Ako rada by všetko vrátila späť. Veď ešte stále každý deň pozerala na ten istý dvor, na ktorom vyrastala. Je tu všetko rovnaké, tak ako si to pamätá, ale čo sa to stalo z toho ryšavého dievčatka so zapletenými vrkočmi, ktoré tu behalo po tráve a spievalo svojim obľúbeným hračkám? Čo by všetko dala za to, aby mohla vrátiť čas? Nikdy jej nenapadlo, ako veľmi sa jej raz bude za detstvom cnieť. Za detstvom s babkou, dedkom a s bratmi. Za mladším Jurajom a starším Karolom. Nie za tým dnešným Karolom, čo sedí už koľkýkrát v base, a dnes ju pokojne nechá napospas svojim svinským albánskym kamarátom, ale za tým vtedajším. Za svojím veľkým bratom, ktorý ju vždy chránil a na ktorého bola pred svojimi spolužiačkami taká pyšná. Vedela, že každá z nich jej ho závidí. Všetky ho chceli a boli doňho potajomky zaľúbené. Veď už vtedy bol väčší a silnejší než všetci jeho spolužiaci a na svoju mladšiu sestričku nedal dopustiť. Dodnes mala v pamäti, že jej v škole nikto nemohol ublížiť. A keď si otec vypil a robil doma krik, brával ich s Jurajom obidvoch k sebe do postele. Vybavila si ten pocit, ako sa tam pod perinou cítila bezpečne. Vtedy verila, že ich starší brat ochráni pred všetkým na svete.

No dnes je všetko inak. Ostala celkom sama. Mamu nepoznala a otec sa upil na smrť, keď bola ešte malá. Babka zomrela pred rokmi a dedko vlani. Ani ju to neprekvapilo. Dedko bol celý život poctivý človek. Nevládal už ďalej vydržať v tomto prekliatom dome a pozerať sa na to všetko okolo. Mladší brat Juraj tak ako ona naplno prepadol drogám a k tomu aj bohvieakým pochybným kšeftom so svojimi podarenými kamošmi a Karol, ten je zasa v base, a aj keby nie, už ju dávno neochraňuje a neschováva pod pomyselnú perinu. Zmenil sa. Akoby to ani nebol on. Ostala tu po ňom len jeho družka a podarený albánsky kamarát. Špinavá smradľavá Cigánka so štyrmi deťmi, o ktorých ju aj tak nikto nepresvedčí, že sú naozaj Karolove, a albánsky díler, ktorý ju má kvôli heroínu v hrsti a spolu s Viktóriou, jednou babou z Centrálu, ich obe každý deň aj noc pasie pri Slovnafte. Ako to mohol Karol dovoliť?

Keď ho započula, bol už takmer pri nej. Zľakla sa.

„Bože, ideš ako duch,“ rýchlo si utrela slzy. „Vyľakal si ma.“

„Čo tu vybľakuješ? Nevieš, kde máš byť?“ neobťažoval sa s pozdravom počerný chlapík nižšej štíhlej postavy. Bol len v trenkách. Rukou sa poškrabal v rozkroku a ona si všimla jeho začínajúcu erekciu. „Dnes nepotrebuješ odo mňa cukrík?“ spýtal sa so zvláštnym výrazom v tvári.

„Pravdaže potrebujem,“ takmer mu nedala dohovoriť. Bez dávky by bola stratená. Snažila sa len odhadnúť, či s ňou nevymýšľa nejakú novú hru. Dobre vedela, že v týraní a ponižovaní je majster. „Ak chceš, choď si ľahnúť. Hneď som tam, len spracem sporák.“

Oľutovala už o chvíľu. Albáncove oči prebehli po sporáku a zastavili sa na kastróle s vriacou vodou. Nechápavo pozeral na špongiu. „Čo to tu vyváraš?“

„No hádaj,“ povedala potichu a na tvári jej nabehol rumenec. Prekvapilo ju, že sa vo svojom stave ešte dokáže hanbiť. „Čo asi?“

Albánec nechápavo krútil hlavou.

„No veď chceš, aby som išla robiť, nie? A pýtaš sa ma pritom niekedy, či náhodou nemám svoje dni?“

„Máš krámy?“ zaplo mu.

Kývla hlavou. „Ak by náhodou niektorý zákazník nevystačil len s fajkou a chcel viac, musím ju mať hentým zaštupľovanú.“ Ukázala na špongiu a pokúsila sa usmiať. „Nikto nechce mať na sedadle auta krv.“

Albánec sa naklonil bližšie k sporáku. Pozeral, ako štvorček špongie poskakuje v bublinách vriacej vody. Keď sa konečne otočil, videla, že je zle. Tento jeho pohľad už poznala.

„Safet, prosím ťa, veď to robím kvôli tebe. Oveľa radšej by som dnes zostala doma,“ pokúsila sa zachrániť, no mala pocit, že by skôr prehovorila studenú skalu.

„Kvôli mne?“ ukázal si prstom na chlpatú hruď. „Ty sa jebeš za peniaze kvôli mne?“ pristúpil tesne k nej. „A nepreskočilo ti takto náhodou, ty špinavá kurva? Ako inak by si chcela zarobiť na toľko tovaru, čo do teba a tvojho jebnutého brata denne napchám?“

Koniec ukážky