Start

FREDERICK FORSYTH

OUTSIDER

Môj dobrodružný život

Copyright © Frederick Forsyth 2015

Translation © 2016 by Vladislav Gális

Jacket photograph © by John Soddart/Getty Images

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4854-0

Venujem svojim synom Stuartovi a Shanovi

s nádejou, že som nebol najhorší otec.

Predslov

Všetci robíme chyby, ale rozpútať tretiu svetovú vojnu, to by už bol poriadny prechmat. Do dnešného dňa som presvedčený, že som za to celkom nemohol. To už však trochu predbieham.

Stalo sa mi v živote, že som ledva unikol hnevu hamburského obchodníka so zbraňami, v občianskej vojne v Nigérii ma takmer trafil MiG a v Guinei-Bissau som pristál v centre krvavého prevratu. Zatkla ma Stasi, uctili si ma Izraelčania, IRA ma donútila rýchlo sa presťahovať z Írska do Anglicka a istá atraktívna Češka, agentka tajnej služby... no, jej úsilie bolo trošku intímnejšieho rázu. A to je len začiatok.

Zakaždým som sa ocitol uprostred diania. A predsa som zostával outsiderom.

Úprimne, nikdy som neplánoval kariéru spisovateľa. Dlhé obdobia samoty som si nezvolil, prišli samy, potom som si ich obľúbil a napokon sa z nich stala nutnosť.

Nuž, spisovatelia sú zvláštne tvory, a ak sa písaním usilujú uživiť, sú o to zvláštnejší. Má to svoje dôvody.

Prvý spočíva v tom, že spisovateľ polovicu života prežije vo vlastnej hlave. V tomto maličkom priestore vznikajú alebo zanikajú celé svety, často aj súbežne. Ľudia sa rodia, pracujú, milujú, bojujú, zomierajú a nahrádzajú ich iní. Zápletky vznikajú, rozvíjajú sa, menia sa a napokon z nich buď niečo je, alebo sa vyparia dostratena. Je to celkom iný svet ako ten za oknom. Deti za večné snívanie s otvorenými očami karhajú, ale spisovateľ sa bez toho nezaobíde.

Z toho vyplýva potreba dlhých období pokoja, často v úplnom tichu, dokonca aj bez tlmenej hudby, a to mení samotu na absolútnu nevyhnutnosť, čo je prvým dôvodom nášho čudáctva.

Uvedomte si, že odkedy zrušili strážcov majáku, spisovateľské povolanie je jediné, ktoré sa musí vykonávať v úplnej samote. V iných profesiách máte kolegov. Kapitán dopravného lietadla velí posádke, s hercom spolupracujú ďalší herci a štáb, vojak má spolubojovníkov, osadenstvo kancelárií sa stretáva v bufete. Len spisovateľ zatvorí dvere, vyvesí telefón, zatiahne žalúzie a stiahne sa do svojho súkromného sveta. Človek je spoločenský tvor, a tak to funguje už od éry lovcov a zberačov. Pustovníci sú zriedkaví, zvláštni a občas vyšinutí.

Z času na čas spisovateľa zazriete aj v meste – na víne, na večeri, na večierku, vtedy je prívetivý, spoločenský, dokonca sa veselo baví. Ale pozor, toto je len polovica z neho. Druhá polovica si zachováva odstup, pozoruje a zaznamenáva. Toto je druhý dôvod nášho čudáctva – nutkavá potreba držať si dištanc.

Za svojou maskou totiž spisovateľ neprestajne pozoruje. Sleduje, analyzuje, v duchu si zapisuje, ukladá zlaté zrnká rozhovorov a situácií zo svojho okolia – neskôr ich totiž použije. To isté robia herci a z rovnakých dôvodov. Aj oni si robia zásoby na neskôr. Spisovateľ však môže využívať iba slová, čo je omnoho strohejší prostriedok než filmová scéna či javisko plné farieb, pohybu, gest, mimických výrazov, rekvizít a hudby.

Absolútna potreba samoty a ustavičný odstup od toho, čo Malraux nazval ľudským údelom, vysvetľujú, prečo spisovateľ nikdy nemôže byť úplne vnútri, vždy je vonku. Členstvo v nejakom spoločenstve si vyžaduje odhalenie seba samého, konformnosť a poslušnosť. Lenže spisovateľ musí byť samotár, a teda navždy zostáva outsiderom.

Ako chlapca ma fascinovali lietadlá a chcel som sa stať pilotom. Ale ani vtedy som si sám seba nepredstavoval ako súčasť posádky. Túžil som riadiť jednomiestne stroje; keby si to vtedy niekto všimol, mohol to brať ako varovný príznak. Nik si to však neuvedomil.

Moju neskoršiu lásku k tichu v čoraz hlučnejšom svete a k samote v ére tlačeníc ovplyvnili tri faktory. Predovšetkým, narodil som sa rodičom ako prvý a zostal som jedináčik, tí sú vždy trochu iní. Rodičia by možno priviedli na svet aj ďalších potomkov, ale v roku 1939 zasiahla vojna, a kým sa skončila, pre moju mamu bolo neskoro.

A tak som vyrastal viac-menej osamote. Sám chlapec v detskej izbe si môže vymýšľať vlastné hry, ktoré rešpektujú jeho pravidlá, a ich výsledok je taký, aký chce. Zvyká si, že určuje podmienky, a tak vyhráva. Začína uprednostňovať samotu.

Druhým faktorom mojej odlúčenosti bola druhá svetová vojna. Mesto Ashford, kde som býval, leží veľmi blízko pri pobreží Lamanšského prielivu. Len o tri kilometre ďalej, za vodou, sa nachádzalo nacistami okupované Francúzsko. Istý čas mocný wehrmacht striehol na druhej strane toho pásu sivej vody, čakal na šancu preplaviť sa, vtrhnúť k nám, dobyť a okupovať našu vlasť. Bombardéry luftwaffe prelietali ponad nás na Londýn alebo v strachu unikali pred stíhačmi britského kráľovského letectva a na ústupe zhadzovali obsah svojich bombovníc hocikde v Kente. Niektoré nálety mierili aj na ashfordský železničný uzol, ktorý sa nachádzal len päťsto metrov od nášho domu.

A tak mnoho ashfordských detí strávilo vojnu inde. Evakuovali ich do ďalekých oblastí, ubytovali v pestúnskych rodinách. Zato ja som okrem krátkej prestávky v lete v roku 1940 celú vojnu prežil doma – a nemal som sa s kým hrať. Niežeby mi to prekážalo. Sebaľútosť v tomto príbehu nenájdete. Ticho a samota sa mi nestali záhubou, ale drahými a dlhoročnými priateľmi.

Tretím faktorom bola súkromná škola, kam ma poslali v trinástich rokoch. Dnes je Tonbridge School príjemná a humánna inštitúcia, ale vtedy mala povesť drsnej vzdelávacej ustanovizne. Internát Parkside, kde ma ubytovali, bol najbrutálnejší, jeho filozofia vychádzala zo šikanovania a trestov.

V takomto prostredí má chlapec iba tri možnosti: kapitulovať a stať sa podlízavým poskokom mocnejších, vzdorovať, alebo sa stiahnuť do mentálneho panciera ako korytnačka. Prežiť sa to dá, len to nie je príjemné. Ja som prežil.

Spomínam si na koncert pre absolventov v decembri roku 1955, keď tí, čo odchádzali, sa museli postaviť a zaspievať školskú hymnu Carmen Tonbridgiensis. Jeden z veršov, na ktoré si spomínam, znie: „Už ma vymkli zo záhrady, prašná cesta je predo mnou.“ Slová som len naznačil perami, nezaspieval som ich, lebo som dobre vedel, že „záhrada“ bola kláštorným väzením bez lásky a „prašná cesta“ je, naopak, široký, slnkom zaliaty chodník, čo ma zavedie k zábave a mnohým dobrodružstvám.

Tak prečo som sa napokon stal spisovateľom? Ako sa vraví, bolo to z pekla šťastie. Pôvodne som nechcel písať, ale cestovať po svete. Všetko som chcel vidieť na vlastné oči, od arktických snehových plání po saharský piesok, od ázijských džunglí po africké planiny. Nemal som však peniaze, a tak som si vybral prácu, ktorá mi to mala umožniť.

Keď som bol malý, otec odoberal Daily Express, vtedy to ešte boli seriózne noviny, ktoré vlastnil lord Beaverbrook a šéfredaktorom bol Arthur Christiansen. Obaja boli nesmierne hrdí na svoje zahraničné spravodajstvo. Pri raňajkách som stával vedľa otca a čítal si titulky. Singapur, Bejrút, Moskva. Kde ležia tie miesta? Aké sú?

Otec, trpezlivý a povzbudivý ako vždy, mi ukázal atlas sveta a v ňom všetky tieto body. Potom ma nasmeroval na dvadsaťštyri zväzkov Collinsovej encyklopédie, kde som objavil opisy miest, krajín a ľudí, čo ich obývali. A ja som sa zaprisahal, že to všetko jedného dňa uvidím. A stanem sa zahraničným korešpondentom. Stal som sa ním a videl som kus sveta.

No na tom ma nelákalo písanie, ale cestovanie. Až ako tridsaťjedenročný som po návrate z jednej africkej vojny, bez groša ako obyčajne, bez práce a bez vyhliadok na jej získanie, dostal nápad: Aby som sa zbavil dlhov, napíšem román. Bola to šialená predstava.

Existuje zopár spôsobov, ako rýchlo zarobiť peniaze, ale vo všeobecnosti sa vylúpenie banky považuje za oveľa efektívnejšie než písanie románu. To som však nevedel a napokon som tuším neobišiel tak zle. Vydavateľ mi na moje nesmierne prekvapenie oznámil, že som celkom schopný rozprávač. A tak som posledných štyridsaťpäť rokov rozprával príbehy. Stále som cestoval, no už som nepísal články do novín, ale zhromažďoval materiál na ďalší román. Vtedy sa mi láska k samote a odstupu stali nevyhnutnosťou.

Myslím, že aj v sedemdesiatich šiestich rokoch som stále sčasti novinár, nestratil som dve vlastnosti, ktoré nesmú reportérovi chýbať: neuhasiteľnú zvedavosť a neochvejnú skepsu. Ukážte mi novinára, ktorý netúži odhaliť, prečo sa niečo deje, a verí všetkému, čo počuje, a ja hneď spoznám zlého novinára.

Novinár by sa nikdy nemal pridať k establišmentu, aj keby ho to neviem ako pokúšalo. Našou úlohou je brať mocných na zodpovednosť, nie kráčať bok po boku s nimi. Vo svete, ktorý je čoraz posadnutejší božstvami moci, peňazí a slávy, si má novinár aj spisovateľ zachovať odstup ako vták sediaci na zábradlí: pozorovať, pamätať si, ďobať a skúmať, komentovať, ale nikdy, nikdy sa nezapojiť. Skrátka, zostať outsider.

Roky som odmietal napísať autobiografiu. A stále to odmietam. Toto nie je príbeh môjho života a rozhodne to nie je oslava seba samého. Uvedomujem si však, že som bol na mnohých miestach a veľa som toho videl. Niečo bolo zábavné, niečo kruté, niečo dojímavé, niečo desivé.

Môj život sprevádzalo neuveriteľné šťastie, čo si neviem vysvetliť. Ani sa nedá spočítať, koľkokrát ma šťastena zachránila v nebezpečnej situácii alebo mi poskytla malú výhodu. Na rozdiel od tých, čo sa na stránkach bulváru ľutujú, som mal skvelých rodičov a na zelených kentských lúkach som prežil šťastné detstvo. Splnil som si detské túžby, lietal som a cestoval, a neskôr som si uskutočnil aj dospelé ambície, keď som mal možnosť písať príbehy. Dokonca mi to prinieslo dostatočný finančný prospech na pohodlný život; viac som ani nikdy nechcel.

Bol som ženatý s dvomi krásnymi ženami, vychoval som dvoch dobrých synov a zatiaľ sa teším pevnému zdraviu. Za to všetko som hlboko vďačný, hoci neviem, či mám ďakovať osudu, šťastiu alebo nejakému božstvu. Hádam by som to mal dobre zvážiť. Je totiž možné, že sa s Ním čoskoro stretnem.

Niekoľko slov pošepky

Môj otec sa narodil v roku 1906 v Chathame v grófstve Kent ako najstarší syn hlavného lodného poddôstojníka kráľovského námorníctva, ktorý málokedy býval doma. Ako dvadsaťročný vyšiel z námorníckej školy a ocitol sa v ekonomike, čo vytvárala pracovné príležitosti pre každého desiateho mladého človeka. Ostatní deviati boli odsúdení na nezamestnanosť.

Študoval za námorného architekta, ale po príchode veľkej hospodárskej krízy už nik nechcel stavať lode. Hitlerove hrozby sa nesplnili a obchodných lodí bolo viac, než sa dalo využiť na prepravu čoraz menšieho množstva priemyselných výrobkov. A tak si otec po piatich rokoch živorenia v príležitostných zamestnaniach vzal k srdcu populárnu radu tej doby: Mladí, choďte na Východ. Podal si prihlášku a získal miesto pestovateľa kaučukovníkov.

Dnes nám môže pripadať zvláštne, že mladého človeka, ktorý nevie ani slovo po malajzijsky a nemá predstavu o Oriente, pošlú na druhý koniec sveta spravovať tisíce árov plantáže a množstvo pracovníkov pochádzajúcich z Malajzie a Číny. V ére britského impéria však boli takéto výzvy úplne normálne.

A tak sa zbalil, rozlúčil s rodičmi a nasadol na loď do Singapuru. Naučil sa po malajzijsky, naučil sa všetko potrebné o správe plantáže a pestovaní kaučukovníkov a päť rokov viedol plantáž. Každý deň napísal ľúbostný list dievčaťu, s ktorým mal známosť, ako sa to vtedy hovorilo, a dievčina zase pravidelne písala jemu. Loď z Británie do Singapuru mu zakaždým priviezla týždennú zásobu listov a na plantáž v Johore ich dopravil riečny čln, ktorý tam prichádzal raz do týždňa.

Môj otec žil osamelo v odľahlom kúte sveta, svetlou výnimkou boli raz do týždňa výlety motorkou na juh cez džungľu, po hlavnej ceste a cez násyp až do Čangi, kde sa v plantážnickom klube konal večierok. Na otcovom pozemku rástol široký pás kaučukovníkov, vysadených v rovnobežných radoch a obklopených džungľou, ktorú obývali tigre, čierne leopardy a obávané kobry kráľovské. Auto nevlastnil, keďže na hlavnú cestu sa dalo dostať iba úzkym chodníkom, červenkastým vďaka lateritovej pôde. Pätnásťkilometrová trasa sa hadila džungľou a zjazdná bola iba na motorke.

Okrem toho tam ešte bola dedina, kde bývali čínski robotníci s manželkami a rodinami. Tak ako v každej dedine, aj tu žilo zopár remeselníkov – mäsiar, pekár, kováč a podobne.

Otec tam vydržal štyri roky, až kým nezačalo byť jasné, že to nemá budúcnosť. Ceny kaučuku na trhoch klesali. Európa vtedy ešte nezačala znovu zbrojiť, na trhu však čoraz väčší podiel získavali nové, syntetické materiály.

Plantážnikom predlžovali pracovné zmluvy len s podmienkou, že prijmú dvadsaťpercentné zníženie platu. Slobodní muži mali dve možnosti: zavolať si snúbenice k sebe alebo sa za nimi vrátiť do Anglicka. Môj otec ešte v roku 1935 medzi týmito dvoma možnosťami váhal, no vtedy sa čosi stalo.

Raz v noci ho zobudil sluha.

„Tuan, vonku je stolár z dediny. Vraj s vami naliehavo potrebuje hovoriť.“

Môj otec väčšinou vstával o piatej, dve hodiny obchádzal plantáž, potom sedel na verande, počúval žiadosti a sťažnosti a rozsudzoval spory. Keďže vstával takto zavčasu, spávať chodieval o deviatej večer; sluha ho zobudil už po desiatej. Otec chcel zamrmlať, že to počká do rána, ale zišlo mu na um, že ak je stretnutie také naliehavé, mohlo by ísť o vážnu vec.

„Priveďte ho,“ povedal. Sluha sklonil hlavu.

„Sem nepríde, tuan. Nie je toho hoden.“

Môj otec vstal, otvoril sieťkové dvere proti hmyzu a vyšiel na verandu. Vonku vládla zamatovočierna tropická noc, moskyty útočili ako o dušu. Vo svetle pod verandou stál stolár, jediný Japonec v dedine. Otec vedel, že ten muž má ženu a dieťa a že sa s nikým nestýkajú. Japonec sa hlboko uklonil.

„Ide o môjho syna, tuan. Chlapec je veľmi chorý. Bojím sa oňho.“

Otec zobral lampáš a vybrali sa do dediny. Dieťa malo asi desať rokov a trápili ho bolesti brucha. Jeho matka, celá ustarostená, čupela v rohu.

Otec nebol lekár ani zdravotník, ale absolvoval kurz prvej pomoci a z učebníc sa naučil aspoň toľko, že spoznal akútny zápal slepého čreva. Bola tma a blížila sa polnoc. Do nemocnice v Čangi to bolo stotridsať kilometrov, ale vedel, že ak sa zápal slepého čreva zvrhne na zápal pobrušnice, dieťa neprežije.

Dal si doviezť motorku s plnou nádržou. Stolár manželkinou širokou šerpou obi priviazal dieťa na zadné sedadlo a otec vyrazil. Neskôr mi povedal, že to bola pekelná jazda, lebo všetky dravce lovia v noci. Džungľou mu to na hlavnú cestu trvalo takmer hodinu, a ešte bolo treba zísť na juh k hrádzi.

Už začínalo svitať, keď zastal pred nemocnicou v Čangi a zakričal, že potrebuje pomoc. Vybehli zdravotné sestry a dieťa odviezli. Našťastie práve vtedy končil nočnú službu britský lekár. Stačil mu jeden pohľad na chlapca a hneď ho vzal do operačnej sály.

Onedlho prišiel tento muž za otcom do jedálne a povedal mu, že dieťa doviezol o päť minút dvanásť. Apendix by bol o chvíľu praskol a zrejme by to malo smrteľné dôsledky. Po operácii však chlapec prežije, teraz pokojne spí. Lekár ešte otcovi vrátil šerpu obi.

Otec natankoval a vrátil sa na plantáž. Vystrašeným rodičom oznámil dobrú správu a pustil sa doháňať zameškanú prácu. O dva týždne riečny čln priviezol vrece s poštou, zásoby a japonského chlapčeka s hanblivým úsmevom a jazvou na bruchu.

Stolár navštívil otca o štyri dni, tentoraz nie v noci. Čakal pred bungalovom, otec sa práve vrátil zo skladu s kaučukom a tešil sa na olovrant. Japonec s očami upretými na zem prehovoril.

„Tuan, môj syn žije. Keď v mojej kultúre niekto niekomu dlhuje to čo ja vám, musí mu ponúknuť to najcennejšie, čo vlastní. Lenže ja som chudobný a môžem vám dať len jedno. Radu.“

Potom zdvihol hlavu a pozrel otcovi do očí.

„Odíďte z Malajzie, tuan. Ak si ceníte svoj život, odíďte z Malajzie.“

Otec ani v roku 1991, na sklonku svojho života, netušil, či stolárove slová jeho rozhodnutie inšpirovali, alebo len posilnili. Tak či onak už o rok, v tridsiatom šiestom, usúdil, že radšej nepošle po snúbenicu, ale podá výpoveď a vráti sa domov. V roku 1941 do Malajzie vtrhlo japonské vojsko. V roku 1945 bol koniec, no z otcových rovesníkov, čo sa ocitli v zajateckých táboroch, sa domov nevrátil ani jeden.

Treba si uvedomiť, že na japonskej invázii v Malajzii nebolo nič spontánne. Bola dôkladne naplánovaná, cisárske vojská zaplavili polostrov ako nezastaviteľná prílivová vlna. Britské a austrálske jednotky zaujali pozície pri hlavných cestách na juhu, aby bránili kolóniu. Lenže Japonci sa tadiaľ nevybrali.

Z kaučukových plantáží sa totiž vyrojilo množstvo dovtedy spiacich agentov, prenikli tam už pred rokmi a čakali na svoju chvíľu. Japonci šliapali na juh na stovkách bicyklov, prepletali sa džungľou po neznámych chodníčkoch. Sprevádzali ich práve títo agenti. Ďalší japonskí vojaci sa doplavili po mori a vylodili sa na pobreží, navádzali ich blikajúce lampáše v rukách krajanov, ktorí dôverne poznali pobrežie so všetkými zátokami.

Takto japonská armáda dokázala zaskočiť Britov i Austrálčanov. Zakaždým sa objavila od chrbta, vo veľkom množstve, a vojakov vždy sprevádzali agenti. Nečudo, že o pár dní bolo po všetkom. Dokonca aj údajne nedobytnú singapurskú pevnosť obsadili Japonci z pevniny – jej obrovské delá totiž mierili na more.

Bol som ešte dieťa, ale už som mnohému rozumel, keď mi otec rozprával príbeh o chlapcovi so zápalom slepého čreva. Prisahal mi, že je do posledného slova pravdivý a odohral sa takmer sedem rokov pred inváziou v decembri 1941. Otec si však nebol istý, či dedinský stolár patril medzi spiacich agentov – vedel len toľko, že keby ho ako Brita zajali, aj on by našiel smrť v tábore.

Je možné, že som sa mohol narodiť len vďaka niekoľkým slovám, ktoré pošepky vyslovil vďačný stolár. Japoncom sa od roku 1945 kládlo za vinu či zásluhu mnohé – ale žeby aj toto?

Veľká nádoba plná púdru

Jar roku 1940 nebola vo východnom Kente pokojná. Hitler sa rozťahoval po Európe. Francúzsko obsadil za tri týždne. Dánsko a Nórsko zmizli z mapy, Belgicko, Luxembursko a Holandsko sa ocitli v nemeckom pažeráku.

Britské vojsko na francúzskom území, v Dunkirku a v Calais, zahnali do mora. Vojaci sa zachránili len zázrakom – bez vojenskej techniky, vďaka malým civilným člnom, ktoré sa preplavili cez Lamanšský prieliv z anglického pobrežia a podarilo sa im previezť 330 000 mužov.

Všetky európske krajiny buď okupoval Hitler a dosadil tam servilné kolaborantské vlády, alebo našli útočisko v neutralite. Britský premiér padol, nahradil ho Winston Churchill, ktorý sľúbil, že vytrváme v boji. Lenže ako? Británia zostala sama a v absolútnej izolácii.

Celý Kent teda čakal na nemeckú inváziu, na slávnu operáciu Seelöwe, keď sa na takzvaný Deň orla nemecká armáda vyrojí na pobrežie s cieľom obsadzovať, dobýjať a okupovať.

Otec sa vtedy už prihlásil do armády, ale ešte býval doma v rodnom Kente. S mojou mamou sa dohodli, že ak to príde, nechcú žiť. Vezmú posledný galón benzínu, čo im zostal v nádrži starého auta Wolseley, a pomocou hadice skončia so životom. Nechceli ma však zobrať so sebou. Odhadovali, že dieťa s plavými kučerami by nacisti prijali ako predstaviteľa pravej árijskej rasy a umiestnili do detského domova. Lenže ako zariadiť, aby ma bezpečne evakuovali do inej oblasti?

Riešenie priniesla istá zákazníčka maminho obchodu s odevmi, riaditeľka Norlandského inštitútu, školy pre slávne norlandské vychovávateľky, ktoré sa starajú o deti boháčov a aristokratov po celom svete. Inštitút sa nachádzal v Hothfielde, dedine neďaleko Ashfordu. Mali ho evakuovať do Devonu, ďaleko na juhozápad Británie. Mama sa svojej zákazníčky spýtala, či by ma nemohli zobrať so sebou.

Riaditeľka mala pochybnosti, ale jej zástupkyňa navrhla, že ich študentky predsa potrebujú aj deti, aby sa mohli zaúčať, tak prečo nevyužiť príležitosť? A bolo dohodnuté. Keď z Ashfordu vyrazil vlak so študentkami Norlandského inštitútu, cestoval som s nimi. Bol máj roku 1940 a mal som dvanásť mesiacov.

Modernému svetu alebo novej generácii sa ťažko vysvetľuje utrpenie plačúcich matiek a niekoľkých otcov, ktorí prišli odprevadiť svoje deti v strachu, že ich už nikdy neuvidia. Tak to vtedy bolo na ashfordskej stanici.

Nepamätám sa na tých päť mesiacov v Devone, keď sa ma budúce vychovávateľky učili ukladať do postieľky, vyberať ma z nej a vymieňať mi plienky. Bolo to ešte pred vynálezom jednorazových plienok so zapínaním na suchý zips. Vtedy sa používali plátenné plienky a zapínacie špendlíky.

Zrejme som nemohol vypustiť vetry alebo vycikať pár kvapiek bez toho, aby mi celý húf študentiek neprišiel vymeniť plienku. Neodmysliteľnou súčasťou celého procesu bol púder – čím viac, tým lepšie. Bezpochyby som mal najnapudrovanejšie pozadie v celej Veľkej Británii.

Medzitým hŕstka hrdinov na spitfiroch a hurricanoch, našťastie, odviedla skvelú prácu. Pätnásteho septembra to Adolf jednoducho vzdal. Jeho početná armáda na francúzskom brehu sa posledný raz zadívala na nedobyté biele útesy, čo lemujú druhý breh Lamanšského prielivu, urobila čelom vzad a odpochodovala na východ. Hitler sa už pripravoval na inváziu do Ruska v júni 1941. Nemecké člny sa nečinne pohojdávali na pobreží neďaleko Boulogne a Calais.

Operáciu Seelöwe odvolali.

Naše výzvedné lietadlá si to všimli a podali o tom správu. Anglicko bolo zachránené – či aspoň do tej miery ušetrené, že mohlo pokračovať v boji. Nálety nemeckej luftwaffe na Londýn a juhovýchod však neprestali. Väčšina evakuovaných detí preto zostala ďaleko od rodičov, ale aspoň získala šancu, že sa rodiny jedného dňa znovu stretnú.

Moji rodičia však už toho mali dosť. Poslali po mňa a do konca vojny som s nimi býval v rodinnom dome na Elwick Road v Ashforde.

Na nič z toho si nepamätám, ani na odchod, ani na neustálu pozornosť venovanú mojim intímnym partiám v Devone, ani na návrat. Niečo mi však muselo zostať v podvedomí. Trvalo celé roky, kým som sa zbavil strachu, vždy keď sa ku mne priblížila usmiata slečna s veľkou nádobou plnou púdru.