Start

JO NESBØ KAKERLAKKENE

Copyright © 1998, 2001 by Jo Nesbø

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2015 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z nórskeho originálu Kakerlakkene (H. Aschehoug & Co., Oslo 1998, 2001) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 729. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4253-1

V nórskej komunite v Thajsku koluje chýr, že veľvyslanca Nórska, ktorý začiatkom šesťdesiatych rokov zahynul pri autonehode v Bangkoku, údajne zavraždili za mimoriadne záhadných okolností. Ministerstvo zahraničných vecí sa odmieta o téme vyjadriť a mŕtve telo spálili už deň po nehode bez toho, aby vykonali riadnu pitvu.

Osoby ani udalosti v tejto knihe nie sú totožné so skutočnými osobami alebo s udalosťami. Na to je skutočnosť príliš neuveriteľná.

Bangkok 23. februára 1998

1  /

Na semafore naskočila zelená. Oknami výkladov obchodného domu Robertson Department Store zatriaslo hučanie motorov áut, motoriek a tuktukov. Pohlo sa aj auto, v ktorom sedela Dim. Výklad s dlhou červenou hodvábnou sukňou pohltila večerná tma.

Sedela v taxíku, netlačila sa v preplnenom autobuse a nešla ani zhrdzaveným tuktukom. Zastavila si taxík, ktorý mal klimatizáciu, a šofér držal hubu. Oprela si zátylok o operadlo a prinútila sa vychutnávať ten pocit. Pohoda. Popri nich sa prehnal moped. Dievča, ktoré sa tislo k červenému tričku s prilbou, sa na ňu dívalo prázdnym pohľadom. Len sa drž, napomenula ju v duchu Dim.

Na ulici Rama IV sa šofér zaradil za nákladiak, vyfukujúci také mračná čierneho dymu, že zatienili aj jeho ešpézetku. Klimatizácia schladila výfukové plyny a takmer ich zbavila smradu. Takmer. Diskrétne si zamávala rukou pred nosom, aby naznačila šoférovi, čo si myslí. Šofér na ňu fľochol v spätnom zrkadle a preradil sa do druhého pruhu. Pohoda.

Kedysi to bolo inak. V dome, kde vyrastala, ich bolo šesť dievčat. O šesť viac, než rodina potrebuje, hundral otec. Mala sedem rokov, keď v rozvírenom prachu ulice mávali na rozlúčku sestre, ktorú práve popri hnedom kanáli odvážal traktor. Sestra dostala čisté šaty, lístok na vlak do Bangkoku a adresu v Patpongu, napísanú zozadu vizitky. Ronila vodopády sĺz, hoci Dim mávala tak mocne, až mala pocit, že jej odletí ruka. Mama pohladkala Dim po vlasoch a zašepkala, že to nie je ľahké, no nie je to ani také zlé. Aspoň nebude musieť obchádzať domy ako kwai, ako to robila pred svadbou mama. Okrem toho Miss Wong jej sľúbila, že sa o ňu dobre postará. Otec prikývol, odpľul si betel spomedzi čiernych zubov a dodal, že farangovia v baroch dobre platia za nové dievčatá.

Dim nepochopila, čo znamená kwai, no nechcela sa pýtať. Samozrejme, vedela, že kwai je vôl. Podobne ako väčšina ich susedov ani oni nemali na vlastného vola. Keď potrebovali zožať úrodu z ryžového poľa, prenajímali si zviera od pocestných. Až neskôr sa dozvedela, že aj dievčatá, ktoré chodia s volmi, volajú kwai, keďže sa ich služby ponúkajú ako bonus. Taká bola tradícia. Azda stretne sedliaka, ktorý ju bude chcieť, skôr než zostarne.

Jedného dňa – mala vtedy pätnásť – prišiel za ňou otec na pole. Klobúk držal v ruke a slnko mu svietilo do chrbta. Kričal jej meno. Neodpovedala hneď, najprv sa vystrela a rozhliadla sa po zelených poliach okolo ich neveľkého domca, privrela oči a započúvala sa do kriku trubača v lístí. Vdýchla vôňu eukalyptov a kaučukovníkov hlboko do pľúc. Vedela, že je na rade.

Prvý rok sa delila o izbu s ďalšími troma dievčatami. Požičiavali si všetko, posteľ, jedlo aj šaty. Najmä na šatách si dali záležať. Dievča bez pekného odevu neoslovilo najlepších zákazníkov. Naučila sa tancovať a usmievať, naučila sa rozoznávať, kto chce kupovať len drinky a kto prišiel za sexom. Otec sa vopred dohodol s Miss Wong, že jej zarobené peniaze budú posielať rovno domov, a tak ich v prvých rokoch veľa nevidela. Miss Wong bola spokojná a postupne čosi občas odložila aj pre Dim.

Miss Wong mala dôvod na spokojnosť. Dim pracovala tvrdo a zákazníci kupovali drahé drinky. Miss Wong mohla byť rada, že ešte neodišla, lebo párkrát jej už veľa nechýbalo. Jeden Japonec sa chcel s Dim oženiť, no stiahol sa, keď ho požiadala o peniaze na letenku. Iný Američan ju vzal so sebou na Phuket a kúpil jej aj diamantový prsteň. Deň po jeho odchode ho zaniesla do záložne.

Niektorí jej platili zle, a keď sa sťažovala, vyhodili ju na ulicu, iní sa obracali na Miss Wong, ak nebola ochotná vyhovieť všetkým ich prianiam. Nechápali, že vo chvíli, keď ju vyplatili z baru, Miss Wong dostala svoje a Dim je vlastnou paňou. Spomenula si na červené šaty vo výklade. Mama mala pravdu – nie je to ľahké, no nie je to ani také zlé.

Podarilo sa jej uchovať si nevinný úsmev a veselý smiech. Mali ho radi. Možno preto jej ponúkli miesto, ktoré Wang Lee inzeroval v denníku Thai Rath pod názvom G. R. O., teda Guest Relation Officer. Wang Lee bol malý tmavý Číňan, ktorý prevádzkoval motel na Sukhumvit Road. Jeho zákazníci boli takmer výlučne cudzinci so zvláštnymi želaniami, no nie až takými zvláštnymi, aby im nemohla vyhovieť. V podstate mala prácu uňho radšej ako nekonečné tance na bare. Okrem toho Wang Lee dobre platil. Jedinou nevýhodou bola dlhá cesta z jej bytu v štvrti Banglamphu.

Prekliata premávka! Opäť zastali. Naznačila šoférovi, že chce vystúpiť, hoci to znamenalo, že bude musieť prejsť šesť jazdných pruhov k motelu na druhej strane cesty. Otvorila dvere taxíka a vzduch ju ihneď oblapil ako teplý, vlhký uterák. Vyzerala medzeru v prúde áut, zakrývajúc si dlaňou ústa. Vedela, že to nepomôže. V Bangkoku sa nedá dýchať iný vzduch, no aspoň necítila ten smrad.

Vkĺzla medzi autá. Musela uskočiť pred dodávkou s nákladnou plošinou plnou popiskujúcich si chlapcov a po pätách jej takmer prešla toyota. Žena za volantom si ju vôbec nevšimla. Dim napokon zastala na druhej strane cesty.

Vstúpila do prázdnej recepcie. Wang Lee prudko zdvihol hlavu.

„Tichý večer?“ spýtala sa.

Nahnevane prikývol. Za posledný rok už zažil priveľa takýchto večerov.

„Jedla si?“

„Áno,“ zaklamala. Myslel to dobre, no nemala chuť na rezance bez chuti, čo varil v kuchynke vzadu.

„Budeš musieť chvíľu počkať,“ vysvetlil jej. „Farang si chcel najprv pospať. Zavolá, keď bude pripravený.“

Vzdychla si.

„Lee, viete, že pred polnocou musím byť naspäť v bare.“

Pozrel sa na hodinky.

„Daj mu hodinu.“

Mykla plecom a posadila sa. Pred rokom by ju vyhodil za akýkoľvek náznak protestov, teraz však potrebuje každý dolár. Samozrejme, že nemusela čakať, no celá cesta z Banglamphu by tak vyšla navnivoč. Okrem toho si Lee zaslúži jej ochotu, nie je najhorší pasák.

Dofajčila tretiu cigaretu, vypláchla si ústa horkým čínskym čajom a posledný raz si skontrolovala šminky v zrkadle nad recepciou.

„Idem ho zobudiť,“ rozhodla sa.

„Hm. Máš korčule?“ Ukázala mu tašku.

Jej opätky škrípali v štrku dvora medzi prízemnými budovami motela. Izba číslo stodvadsať bola celkom na konci. Nevidela pred ňou auto, no v okne sa svietilo. Možno už vstal. Vánok jej podvihol krátku sukničku, ale neschladil ju. Túžila po príchode monzúnu, nech už konečne zaprší. Tak ako bude po pár týždňoch záplav, rozbahnených ciest a útokoch komárov túžiť po suchých a bezveterných mesiacoch.

Zľahka zaklopala na dvere, nasadila svoj hanblivý úsmev a na špičku jazyka už pripravila otázku What’s your name? Ticho. Zaklopala ešte raz a pozrela sa na hodinky. Jasné, že mohla zjednať tú sukňu o pár stoviek bahtov, hoci ju kupovala v Robertsone. Stlačila kľučku a s prekvapením konštatovala, že je odomknuté.

Ležal na bruchu v posteli. Najprv jej napadlo, že spí. Potom si však všimla, ako sa zablýskali modré skielka na rukoväti noža, čo trčal z mužovho ostrožltého saka. Ťažko povedať, ktorá myšlienka jej preletela hlavou ako prvá, no určite jej napadlo aj to, že cesta z Banglamphu napokon predsa vyšla navnivoč. Až potom konečne napla hlasivky. Jej krik však pohltilo hysterické trúbenie nákladiaka, ktorý sa v poslednej chvíli vyhol nepozornému tuktukárovi na Sukhumvit Road.

2  /

Národné divadlo, ohlásil nosový rozospatý hlas z reproduktorov. Dvere metra sa otvorili a Dagfinn Torhus vystúpil do surového, studeného a ledva sa brieždiaceho dňa. Vzduch sa zahryzol do jeho čerstvo oholených líc a v sporom osvetlení mestských neónov videl, ako mu z úst vychádza para.

Prvý januárový týždeň. Čoskoro sa to zlepší, ľad pokryje fjord a vzduch bude suchší. Vykročil po ulici Drammensveien k sídlu ministerstva zahraničných vecí. Občas ho obišiel osamelý taxík, inak bolo na uliciach pusto. Hodiny na reklamnej tabuli, ktoré vysielali červené svetlo k čiernej zimnej oblohe, mu potvrdili, že je len šesť.

Pred vchodom si vytiahol vstupnú kartu. Funkcia: vedúci kancelárie, fotografia o desať rokov mladšieho Dagfinna Torhusa, hľadiaceho do objektívu s vystrčenou bradou a so sebavedomým pohľadom spoza okuliarov v oceľovom ráme. Vsunul kartu do čítačky, naťukal kód a otvoril ťažké sklené dvere budovy s poetickým názvom Viktóriina terasa.

Odkedy ako dvadsaťpäťročný nastúpil do práce na ministerstve, neotvárali sa mu všetky dvere takto ľahko. V škole diplomatov, ako volali ašpirantský kurz MZV, len s ťažkosťami splýval s okolím. Ako to opísal jeden zo spolužiakov z Bærumu, bránil mu v tom jeho výrazný dialekt a sedliacke spôsoby. Ostatní ašpiranti boli politológovia, ekonómovia a právnici, ich rodičia akademici, politici či dokonca príslušníci šľachty z MZV, kam sa teraz drali aj ich deti. Dagfinn Torhus bol syn sedliaka s ukončenou poľnohospodárskou školou v Åse. Niežeby mu na tom záležalo, uvedomoval si význam správnych priateľov pre svoju ďalšiu kariéru. Usiloval sa naučiť správne sociálne kódy a kompenzoval svoj pôvod ešte tvrdšou prácou. Všetci študenti, bez ohľadu na rozdiely, mali spoločné jedno – nejasnú predstavu o ďalšom živote. Poznali len smer, ktorým chceli ísť: nahor.

Torhus si vzdychol a kývol na pozdrav zamestnancovi strážnej služby, ktorý mu popod sklo posunul noviny a obálku.

„Už niekto...?“

Strážnik zavrtel hlavou.

„Pán Torhus, ste prvý ako vždy. Obálku nám v noci doručili z centrály.“

Výťah ho viezol nahor a Torhus sledoval, ako sa rozsvecujú a zhasínajú čísla poschodí. Predstavoval si, že každé poschodie symbolizuje isté obdobie jeho kariéry, a každé ráno si tak rekapituloval svoj pracovný život.

Prízemie predstavovalo prvé dva roky na ašpirantskom kurze, dlhé, nezáväzné debaty o politike a histórii a trápenie na hodinách francúzštiny.

Na prvom poschodí sídlilo personálne oddelenie, ktoré rozhodovalo o obsadzovaní postov v zahraničí. Prvé dva roky dostal Canberru, potom na tri roky Mexico City. Fajn mestá, nemohol sa sťažovať. Samozrejme, že ako prvú voľbu uviedol Londýn a New York, no o tieto prestížne destinácie sa uchádzali všetci, a tak sa rozhodol nevnímať to ako svoju porážku.

Na druhom poschodí sa vrátil do Nórska, prišiel o luxusné príplatky za pobyt v zahraničí a príspevky na bývanie, ktoré mu umožňovali žiť život v striedmom prebytku. Spoznal Berit, ktorá čoskoro otehotnela, a keď nadišiel čas opäť sa uchádzať o miesto v cudzine, na ceste bolo druhé dieťa. Berit pochádzala z jeho rodného kraja a každý deň telefonovala s mamou. Rozhodol sa chvíľu počkať a drieť doma ako šialený. Písal kilometrové analýzy obchodu s rozvojovými krajinami, komponoval príhovory ministra zahraničných vecí a tešil sa z uznania z vyšších poschodí. Nikde inde v štátnej správe sa súťaživosť neviedla do takých extrémov, nikde nehrala hierarchia takú dôležitú úlohu. Dagfinn Torhus pochodoval každý deň do úradu ako vojak na front, nevystrkoval hlavu, kryl si chrbát a strieľal vždy, keď mu niekto prišiel na mušku. Občas sa mu ušlo potľapkanie po pleci. Vedel, že si ho všimli, a pokúšal sa vysvetliť Berit, že sa mu veľmi pravdepodobne ujde Paríž alebo Londýn. Vtedy sa prvý raz v ich nedramatickom manželstve postavila na zadné. Ustúpil.

A potom štvrté poschodie a ďalšie analýzy, sekretárka, o čosi vyšší plat, kým ho rýchlo neodvelili na personálne na prvom poschodí.

Miesto na personálnom oddelení ministerstva malo zvláštnu príchuť. Zväčša naznačovalo, že cesta nahor je otvorená. Niečo sa však stalo. Úlohou bolo obsadzovať záujemcami rôzne pozície v zahraničí a tak priamo ovplyvňovať kariérny postup množstva ľudí. Možno sa podpísal pod nesprávne rozhodnutie, ukázal palcom nadol na človeka, ktorý napokon predsa uspel a teraz sedel nad ním a poťahoval takmer neviditeľnými nitkami život Dagfinna Torhusa a jeho kolegov z ministerstva.

Cesta nahor sa totiž takmer nepozorovateľne zastavila a jedného dňa sa v zrkadle v kúpeľni díval na riaditeľa kancelárie, neveľmi vplyvného byrokrata, ktorý to nikdy nedotiahne na piate poschodie. Veď do penzie mu zostávalo už len desať rokov. Samozrejme, ak nevykoná niečo veľkolepé. Veľkolepé činy však majú jednu nevýhodu: ak nevedú k povýšeniu, znamenajú vyhodenie.

Pracoval ako predtým a usiloval sa byť o krok pred ostatnými. Každé ráno prichádzal do kancelárie prvý, aby si stihol v pokoji prečítať noviny aj faxy a vyvodiť závery, keď si ostatní na raňajšej porade ešte vytierali z očí spánok.

Drina mu vošla do krvi.

Odomkol dvere svojej kancelárie a na chvíľu zaváhal, kým rozsvietil. Aj to malo svoj príbeh, príbeh o čelovke. Žiaľ, tajomstvo sa prevalilo a už vedel, že zabáva celé ministerstvo. Pred mnohými rokmi sa vtedajší veľvyslanec v USA na istý čas vrátil do Osla a skoro ráno zavolal Torhusovi, aby sa ho spýtal na jeho názor na vyjadrenia prezidenta Cartera na nočnej tlačovej konferencii. Torhus práve vchádzal do kancelárie, nemal prečítané noviny ani faxy, a tak zostal dlžný odpoveď. Samozrejme, že mu to pokazilo deň. A tým sa to neskončilo. Na druhý deň mu veľvyslanec zavolal, práve keď otvoril noviny, a chcel vedieť, ako nočné udalosti ovplyvnia situáciu na Blízkom východe. Torhus zakoktal nič nehovoriacu odpoveď, prešpikovanú odvolávaním sa na nedostatok informácií.

Začal chodiť do práce ešte skôr, no veľvyslanec akoby mal siedmy zmysel pre jeho dochádzku a volal mu vždy, len čo si sadol za stôl.

Pochopil, až keď sa náhodou dozvedel, že veľvyslanec býva v hotelíku Aker s oknami obrátenými k budove ministerstva. Bolo všeobecne známe, že veľvyslanec je ranostaj. Všimol si, že u Torhusa sa svieti skôr než v ostatných kanceláriách, a rozhodol sa pedantnému úradníkovi čosi vyparatiť. Torhus si ešte v ten deň kúpil čelovku, ráno si prečítal všetky noviny aj faxy a až potom rozsvietil. Veľvyslanec to po troch týždňoch napokon vzdal.

Dagfinn Torhus dnes kašľal na vtipného veľvyslanca. Otvoril obálku a po prečítaní správy v dešifrovanej kópii zakódovaného faxu s označením PRÍSNE TAJNÉ rozlial kávu na papiere rozhádzané po písacom stole. Strohý text ponúkal priestor fantázii, no podstata znela asi takto: Nórskeho veľvyslanca v Thajsku Atleho Molnesa našli s nožom v chrbte v bangkockom bordeli.

Torhus si prečítal správu ešte raz a potom papier odložil.

Atle Molnes, bývalý politik Kresťanskej ľudovej strany a bývalý predseda výboru pre financie, bol teraz dokonale bývalý. Tá správa znela tak neuveriteľne, že Torhus mimovoľne zaškúlil na okná hotela Aker. Odosielateľom správy bolo naozaj nórske veľvyslanectvo v Bangkoku. Torhus zanadával. Prečo sa to muselo stať práve teraz? A prečo práve v Bangkoku? Mal by najprv informovať Askildsena? Nie, dozvie sa to včas. Torhus pozrel na hodinky a vzal telefón, aby vyťukal číslo ministra zahraničných vecí.

Bjarne Møller opatrne zaklopal a otvoril dvere. Hlasy v zasadačke zmĺkli a všetky tváre sa otočili k nemu.

„Toto je Bjarne Møller, vedúci úseku vyšetrovania trestných činov,“ predstavila ho policajná prezidentka a naznačila mu, aby si sadol.

„Pán Møller, dovoľte mi predstaviť vám štátneho tajomníka Bjørna Askildsena z úradu predsedu vlády a vedúceho kancelárie na ministerstve zahraničných vecí Dagfinna Torhusa.“

Møller prikývol, odsunul si stoličku a pokúsil sa natlačiť svoje nepochopiteľne dlhé nohy pod veľký oválny dubový stôl. Askildsenovu mladú dohladka oholenú tvár zrejme poznal z televízie. Úrad predsedu vlády? To znamená, že ide o gigantický problém.

„Ďakujeme, že ste si tak rýchlo našli čas,“ začal štátny tajomník, netrpezlivo klopkajúc končekmi prstov po stole. „Hanne, zhrň nám, prosím, o čom sme sa rozprávali.“ Policajná prezidentka zavolala Møllerovi pred dvadsiatimi minútami. Bez ďalšieho vysvetlenia mu dala pokyn, aby sa do pätnástich minút dostavil na ministerstvo zahraničných vecí.

„Atle Molnes je mŕtvy. Zrejme ho zavraždili, v Bangkoku,“ začala.

Møller postrehol, ako vedúci kancelárie zagúľal očami za okuliarmi v oceľovom ráme. Vypočul si zvyšok príbehu a pochopil jeho reakciu. Človek musí byť policajt, aby použil slová zrejme ho zavraždili pri osobe, ktorej nôž vnikol do tela naľavo od chrbtovej kosti, vošiel do ľavého pľúcneho laloka a prepichol srdce.

„V hotelovej izbe ho našla žena...“

„V bordeli,“ opravil ju muž s oceľovým rámom.

„Štetka.“

„Hovorila som s kolegom v Bangkoku,“ nevšímala si.

„Slušný chlap. Sľúbil mi, že to chvíľu udržia pod pokrievkou.“

Møllerovi ihneď napadla otázka, prečo chcú tajiť, že sa udiala vražda. Rýchle zapojenie médií polícii často pomohlo získať tipy od svedkov, kým boli stopy ešte čerstvé. Čosi mu však hovorilo, že túto otázku by pokladali za neuveriteľne naivnú.

„Verím, že sa nám dovtedy podarí pripraviť dôveryhodnú verziu,“ poznamenal Askildsen. „Tá súčasná totiž neobstojí.“

Súčasná? Møller sa uškrnul. Pravdivú verziu teda zvážili a zavrhli. Ako relatívne čerstvému riaditeľovi oddelenia sa mu doteraz podarilo vyhýbať kontaktom s politikmi, no vedel, že s kariérnym postupom sa im odoláva čoraz ťažšie.

„Chápem, že súčasná verzia je nepríjemná, ale čo chcete povedať tým, že neobstojí?“

Policajná prezidentka naňho varovne zagánila. Štátny tajomník sa smutne usmial.

„Pán Møller, nemáme veľa času, no dovoľte mi ponúknuť vám rýchlokurz reálnej politiky. Samozrejme, všetko zostane len medzi nami.“

Podvedome si napravil uzol na kravate, Møller si tento jeho pohyb pamätal z televíznych debát.

„Takže. Prvýkrát v povojnovej histórii máme neľavicovú vládu s vyhliadkami na prežitie. Nedisponuje parlamentnou väčšinou, no predseda vlády sa stal najmenej nepopulárnym politikom v krajine.“

Policajná prezidentka a riaditeľ kancelárie odmenili jeho prirovnanie úsmevom.

„Jeho popularita sa opiera o kapitál všetkých politikov: o dôveru. Najdôležitejšie nie je byť sympatický alebo charizmatický, najdôležitejšie je mať dôveru. Viete, v čom spočívala popularita premiérky Gro Harlem Brundtlandovej, pán Møller?“

Møller netušil.

„Nebola práve šarmantná, no ľudia verili, že je taká, za akú sa vydáva. Kľúčové slovo je aj tu dôvera.“

Všeobecný súhlas prítomných. Očividne išlo o samozrejmosť.

„Atle Molnes a predseda vlády mali veľa spoločné, boli blízki priatelia, ich politické dráhy sa neustále pretínali. Študovali spolu, spolu vstúpili do strany, presadili modernizáciu mládežníckej straníckej organizácie a dokonca spolu bývali, keď sa ako mladí dostali do parlamentu. Molnes dobrovoľne ustúpil, keď sa črtal ich súboj o miesto korunného princa v strane. Bez výhrad sa postavil za súčasného premiéra a ušetril tak stranu od bratovražednej vojny. Premiér mu zostal veľmi zaviazaný.“

Askildsen si navlhčil pery a zadíval sa z okna.

„Poviem to inak. Molnes neabsolvoval ašpirantský kurz ministerstva a ťažko by sa dostal do Bangkoku, keby predseda vlády neťahal nitky. Možno to znie ako rodinkárstvo, no ide o akceptované rodinkárstvo, ktoré sa počas vlády Strany pracujúcich v krajine rozbujnelo. Ani Reiulf Steen neprišiel na post veľvyslanca v Čile z prostredia ministerstva.“

Pohľadom sa vrátil k Møllerovi, zjavila sa mu v ňom veselá iskra.

„Azda nemusím zdôrazňovať vplyv na dôveru premiérovi, keby sa prevalilo, že jeho priateľa a spolustranníka, ktorého osobne menoval na post v zahraničí, pristihli in flagranti. A navyše ho zavraždili.“

Gestom vrátil slovo policajnej prezidentke, no Møller sa neovládol:

„Kto nemá kamaráta, ktorý niekedy v živote navštívil bordel?“

Askildsenovi stuhol úsmev a vedúci kancelárie si odkašľal:

„Pán Møller, viete všetko, čo potrebujete vedieť. Závery už nechajte na nás. Potrebujeme zabezpečiť, aby sa vyšetrovanie tohto prípadu nezačalo uberať nešťastným smerom. Samozrejme, že aj my chceme odhaliť vraha alebo vrahov, no potrebujeme udržať v tajnosti okolnosti vraždy. V záujme krajiny. Pochopili ste?“

Møller sklopil zrak. V záujme krajiny. Drž hubu. V ich rodine vždy neľahko znášali, keď im niekto niečo prikazoval. Preto sa otec nikdy neposunul z miesta na hliadke.

„Pán riaditeľ, zo skúseností viem, že nie je ľahké utajiť pravdu.“

„Presne tak. Za ministerstvo sa osobne ujmem zodpovednosti za tento prípad. Iste chápete, že ide o mimoriadne citlivú vec. Thajská polícia musí spolupracovať. Keďže je do prípadu zapletená aj ambasáda, máme istý manévrovací priestor. Veď viete, diplomatická imunita a podobne, ale aj tak sa pohybujeme na tenkom ľade. Preto potrebujeme vyslať človeka so značnými medzinárodnými kompetenciami, ktorý disponuje skúsenosťami s policajnou prácou v zahraničí a má za sebou isté výsledky.“

Odmlčal sa a zadíval sa na Møllera, ktorý uvažoval, prečo cíti inštinktívny odpor voči byrokratovi s agresívne vystupujúcou bradou.

„Mohli by sme zostaviť tím z...“

„Nechceme tím, pán Møller. Čím budeme tichšie, tým lepšie. Okrem toho mi vaša policajná prezidentka naznačila, že príchod policajného tímu z Nórska by nijako neuľahčil spoluprácu s thajskou políciou. Potrebujeme len jedného kolegu.“

„Jedného?“

„Policajná prezidentka nám už navrhla meno a pokladáme jej návrh za dobrý. Ide o vášho človeka a zavolali sme vás, aby sme si vypočuli váš názor. Ako nám potvrdili aj kolegovia zo Sydney, minulý rok zažiaril pri vyšetrovaní vraždy Inger Holterovej.“

„V zime boli toho plné noviny,“ prisvedčil Askildsen.

„Vskutku impozantné. Je ako stvorený pre tento prípad, čo poviete?“

Bjarne Møller naprázdno prehltol. Policajná prezidentka teda navrhuje, aby Harryho Holeho vyslali do Sydney. Zavolali si ho, aby potvrdil, že Harry Hole je to najlepšie, čo vie policajný zbor ponúknuť, dokonalý kandidát na túto úlohu.

Rýchlo sa poobzeral okolo seba. Politika, hra o moc a vplyv. Nevyznal sa v pravidlách, no uvedomoval si, že ide aj o jeho záujem. Pochopil, že dnešné slová ovplyvnia celú jeho ďalšiu kariéru. Policajná prezidentka práve navrhla meno. Zrejme niekto z prítomných ju požiadal, aby Holeho kvalifikáciu potvrdil jeho najbližší nadriadený. Zadíval sa na ňu a usiloval sa uhádnuť, čo chce počuť. Jasné, že Hole môže sklamať. Ak ich odhovorí, neuvrhne ju do zlého svetla? Požiadajú ho o iné meno a nepoloží tým hlavu na klát, ak dotyčný zlyhá?

Møller zdvihol zrak k obrazu nad prezidentkinou hlavou. Prvý generálny tajomník OSN Trygve Lie naňho vyzývavo hľadel. Aj on bol politik. Za oknami videl strechy domov v plochom zimnom svetle. Pevnosť Akershus a veterný kohút, otriasaný poryvmi ľadového vetra na streche hotela Continental.

Bjarne Møller vedel, že je šikovný policajt, no tu išlo o čosi iné. Čo by mu poradil otec? Policajt Møller sa nikdy nemusel vyjadrovať o politike. Aj tak pochopil, o čo sa hrá, lebo mu zakázal študovať na policajnej akadémii, kým neskončí základy práva. A zvyšok si mal dokončiť neskôr. Poslúchol ho.

„Dobrý návrh,“ počul svoj vlastný rozhodný hlas.

„Fajn,“ potešil sa Torhus. „Chápete, prečo sme tak naliehali. Nesmieme strácať čas. Musí odložiť všetky ostatné úlohy. Zajtra letí.“

Možno práve čosi také potrebuje, chlácholil sa v duchu Møller.

„Je nám ľúto, že vám musíme vziať takého dôležitého človeka,“ ospravedlnil sa Askildsen.

Bjarne Møller sa musel premáhať, aby nevybuchol do smiechu.

3  /

Našli ho v reštaurácii Schrøder na ulici Waldemar Thranes gate. V starej úctyhodnej diere na križovatke bohatej západnej a robotníckej východnej štvrte Osla. Ak má byť človek úprimný, bola skôr stará než úctyhodná. Jej úctyhodnosť spočívala v tom, že mestský architekt sa rozhodol chrániť hnedé, zafajčené priestory. Ochrana sa netýkala klientely, prenasledovaného a ohrozeného druhu starých ožranov, večných študentov a vyžitých elegánov, ktorých dátum spotreby už dávno vypršal.

Dvaja policajti objavili vysokú postavu pod starou maľbou kostola Aker v okamihu, keď pootvorenie dverí na chvíľu pohlo záclonou cigaretového dymu. Muž mal svetlé vlasy ostrihané tak nakrátko, že ich končeky mu trčali kolmo z hlavy, a trojdňové strnisko na vychudnutej, unavenej tvári sa farbilo dosiva, hoci nemohol mať viac než tridsaťpäť. Sedel sám, vystretý, oblečený v bunde, akoby sa chystal každú chvíľu odísť. Akoby polliter na stole nevychutnával, ale považoval jeho zdolanie za úlohu, ktorú musí jednoducho splniť.

„Spomínali nám, že ťa tu nájdeme,“ povedal starší z policajtov a sadol si oproti nemu. „Som Waaler.“

„Vidíte toho chlapa pri stole v rohu?“ zamrmlal Hole, no nezdvihol zrak.

Waaler sa otočil a zadíval sa na starého vychudnutého chlapa, ktorý sa hojdal na stoličke s pohárom červeného vína. Vyzeral, akoby mu bolo zima.

„Volajú ho tu posledný mohykán.“

Hole zdvihol zrak a zoširoka sa usmial. Jeho oči vyzerali ako modrobiele sklené guľky za sieťkou červených žiliek. Pohľad sa mu zaryl kamsi do Waalerovej hrude.

„Vojnový námorník,“ dodal, zreteľne vyslovujúc každú slabiku.

„Ešte pred pár rokmi ich sem chodilo viac, no už ich veľa nezostalo. Tamtoho počas vojny dvakrát zasiahlo torpédo. Pokladá sa za nesmrteľného. Minulý týždeň som ho našiel po záverečnej spať v záveji. Nikde nebolo ani človeka, vládla hustá tma a bolo mínus osemnásť. Len čo som ho prebral k životu, pozrel sa na mňa a zareval, aby som ťahal do horúcich pekiel.“

Nahlas sa zasmial.

„Počúvaj, Hole...“

„Včera večer som podišiel k jeho stolu a spýtal sa ho, či si pamätá, čo sa stalo, veď som mu predsa zachránil život. Viete, čo odpovedal?“

„Hole, chce s tebou hovoriť Møller.“

„Vraj je nesmrteľný. Prežijem, že mnou opovrhuje táto zasraná krajina, povedal, no je, kurva, ťažké, že so mnou nechce mať nič spoločné ani svätý Peter. Chápete? Ani svätý Peter.“

„Máme pokyn vziať ťa na policajnú stanicu.“ Na stole mu pristál plný krígeľ.

„Zaplatím, Vera.“

„Dvestoosemdesiat,“ povedala, ani nepozrela do poznámok.

„Panebože,“ zašepkal mladší policajt.

„To je v poriadku, Vera.“

„Super. Ďakujem.“ Zmizla.

„Najlepšia obsluha v meste,“ vysvetlil im Harry. „Občas si ťa všimnú aj bez toho, aby si mával oboma rukami.“

Waaler si prešiel rukami okolo uší. Pokožka na tvári sa mu napla a na čele mu vystúpila žila ako modrý hrboľatý had.

„Nemáme čas na ožranské reči, Hole. Navrhujem, aby si sa vykašľal na toto posledné pivo a...“

Hole si opatrne priložil pohár k perám a odpil si.

Waaler sa k nemu naklonil a stíšil hlas: „Hole, viem o tebe všetko. Už dávno ťa mali vyraziť. Verejnosť prestáva dôverovať polícii práve kvôli ľuďom ako ty. Preto sme však neprišli. Prišli sme po teba. Šéf je dobrý človek a možno ti ešte dá jednu šancu.“

Hole si odgrgol a Waaler sa znechutene odtiahol.

„Šancu na čo?“

„Ukázať, v čom si dobrý,“ zapojil sa mladší policajt a pokúsil sa o chlapčenský úsmev.

„Ukážem ti, v čom som dobrý,“ usmial sa Hole, opäť si priložil pohár k ústam a zaklonil hlavu.

„Ser na to, Hole!“ Waaler sčervenel od hnevu. Holeho ohryzok stúpal a klesal na neoholenom krku.

„Spokojný?“ spýtal sa Hole a položil prázdny pohár na stôl.

„Naša práca...“

„... mi je ukradnutá.“ Hole si zapol bundu. „Ak Møller niečo chce, nech mi zavolá alebo počká, kým zajtra neprídem do práce. Teraz idem domov a dúfam, že vaše ksichty neuvidím aspoň dvanásť hodín. Páni...“

Harry vystrel svojich stodeväťdesiat centimetrov a takmer nebadateľne sa zaknísal.

„Ty arogantný hajzel,“ zanadával Waaler a zaklonil sa na stoličke. „Ty odporná nula. Keby novinári, čo ťa tak ospevovali po Austrálii, tušili, že nemáš gule...“

„Kto má gule, Waaler?“ Hole sa naďalej usmieval. „Ten, kto v cele zmláti opitého šestnásťročného chalana, lebo si nechal narásť hrebienok?“

Mladý policajt sa rýchlo pozrel na Waalera. Na policajnej akadémii sa minulý rok povrávalo, že pár mladých zavreli za pitie alkoholu na verejnosti a zmlátili ich v cele pomarančmi zabalenými v mokrých uterákoch.

„Nikdy si nechápal, čo je duch policajného zboru, Hole,“ odsekol Waaler. „Myslíš len na svoj prospech. Všetci vedia, kto sedel za volantom vo Vinderene a prečo si kvalitný policajt rozsekol hlavu na dopravnej značke. Si ožran a šoféroval si opitý. Môžeš byť rád, že zbor sa rozhodol zamiesť dôkazy pod koberec. Keby nebrali ohľad na jeho rodinu a povesť polície...“

Mladý policajt bol ucho a každý deň sa naučil niečo nové. Dnes sa napríklad dozvedel, že je veľmi hlúpe hojdať sa na stoličke a niekoho urážať. Človek je totiž celkom bezbranný, keď dotknutý priskočí a vrazí mu pravý hák medzi oči. Vzhľadom na to, že sedeli v Schrøderi, len na pár sekúnd zavládlo ticho a vzápätí sa všetci vrátili k svojim debatám.

Pomohol Waalerovi postaviť sa. Ešte stihol zazrieť, ako sa za Holem zatvorili dvere.

„Bože, slušný výkon po ôsmich pivách, čo?“ utrúsil, no rýchlo to oľutoval, keď zbadal Waalerov pohľad.

Harryho nohy sa kĺzali na ľade na ulici Dovregata. Hánky ho neboleli, bolesť aj ľútosť si naňho počká zajtra ráno.

Počas pracovného času nepil. Zatiaľ nie. Hoci v minulosti robil aj to a doktor Aune tvrdil, že každé kolo chľastania sa začína tam, kde sa to predchádzajúce skončilo.

Bielovlasý tučko, kópia Petra Ustinova, sa smial, až sa mu triasla dvojitá brada, keď mu Harry vysvetľoval, ako sa stráni svojho starého nepriateľa Jima Beama a pije len pivo. Pivo mu totiž nechutí.

„Bol si na dne a vo chvíli, keď si otvoríš fľašku, si tam zasa. Harry, nijaké medzištádium neexistuje.“

Vracal sa domov po svojich. Zväčša sa mu podarilo vyzliecť a chodil aj do práce. Predtým to tak nebolo. Harry to volal medzištádium. Potrebuje len trochu pomôcť so zaspávaním, nič viac.

Pozdravilo ho dievča v čiernej baranici. Pozná ho? Minulý rok ho zdravili častejšie, najmä po televíznej diskusii, kde sa ho novinárka spýtala, aké to je zabiť sériového vraha.

„Nuž... Lepšie než odpovedať na tieto otázky,“ odvetil s úškrnom a tieto slová sa zaradili medzi najcitovanejšie výroky roka.

Vsunul kľúč do zámky. Ulica Sofies gate. Dodnes nepochopil, prečo sa sem na jeseň presťahoval. Možno pre zvláštne pohľady susedov v štvrti Tøyen, pre ich rezervovaný odstup, ktorý spočiatku vnímal ako prejav uznania.

Fajn, tu ho susedia nechávajú na pokoji, len vyzrú na chodbu a skontrolujú, či je všetko v poriadku, keď mu občas nevyjde krok a skotúľa sa dole schodmi.

To sa mu začalo diať až niekedy v októbri, keď uviazol v sestrinom prípade. Akoby ho opustil život, opäť ho začali trápiť nočné mory. Poznal iba jeden spôsob, ako ich zahnať.

Pokúšal sa vzchopiť. Vzal sestru na chatu v Raulande, no po odpornom znásilnení sa uzatvorila do seba a už sa nesmiala tak ako kedysi. Niekoľkokrát volal otcovi. Ich rozhovory neboli dlhé, len si vždy uvedomil, že má otca nechať na pokoji.

Zatvoril za sebou dvere, zakričal, že je doma, a spokojne prikývol, keď sa nedočkal odpovede. Prízraky prichádzali vo všetkých podobách, no kým naňho nestriehli už pri kuchynskej linke, bola šanca, že sa v noci vyspí.

4  /

Harry vyšiel z brány a chlad prišiel tak znenazdajky, až podvedome zalapal po vzduchu. Zdvihol zrak k červenkastej oblohe medzi strechami domov a otvoril ústa, aby vyvetral pach žlče a zubnej pasty.

Na námestí Holberg plass naskočil do električky, čo dohučala z ulice Welhavensgate. Našiel si miesto na sedenie a otvoril noviny. Ďalší prípad pedofílie. Za posledné mesiace už tretí, všetko Nóri pristihnutí pri čine v Thajsku.

Šéfredaktor v úvodníku pripomínal premiérovi sľub z volebnej kampane, že zintenzívni vyšetrovanie sexuálnych zločinov aj v cudzine. Verejnosť právom očakávala výsledky.

Štátny tajomník z úradu predsedu vlády Bjørn Askildsen vysvetlil novinárom, že vláda naďalej pracuje na dohode s Thajskom o vyšetrovaní zločinov nórskych pedofilov. Po podpísaní dohody možno očakávať veľmi rýchle výsledky.

„Rečí už bolo dosť,“ uzatvoril redaktor novín. „Verejnosť očakáva činy. Premiér zo strany, ktorá má v názve slovo kresťanská, nemôže tolerovať pokračovanie týchto svinstiev.“

„Ďalej!“

Harry otvoril a zadíval sa rovno do otvorenej tlamy Bjarneho Møllera. Møller zíval zaklonený o operadlo stoličky s nohami vystretými pod stolom.

„Pozrime sa. Harry, čakal som ťa už včera.“

„Spomínali mi to.“ Harry si sadol. „Nechodím do práce opitý. A naopak. Osvojil som si tento princíp.“ Chcel, aby to znelo ironicky.

„Harry, policajt je v službe dvadsaťštyri hodín denne, triezvy aj opitý. Musel som prehovoriť Waalera, aby nenapísal správu, chápeš?“

Harry mykol plecom, aby tak dal najavo, že sa o téme už vyjadril.

„Fajn, Harry, už o tom nediskutujme. Mám pre teba prácu. Podľa mňa si ju nezaslúžiš, no aj tak som sa rozhodol osloviť ťa.“

„Poteší ťa, ak ti poviem, že ju nechcem?“ zdvihol zrak Harry.

„Prestaň sa hrať na Marlowa, Harry. Nesvedčí ti to,“ odsekol Møller. Harry sa uškrnul. Vedel, že jeho šéf ho má rád.

„Ešte som ti ani nepovedal, o čo ide.“

„Poslal si po mňa auto, preto predpokladám, že nechceš, aby som riadil križovatku.“

„Presne tak. Prečo ma nenecháš dohovoriť?“ Harry sa krátko zasmial a predklonil sa.

„Môžem byť k sebe úprimný?“ spýtal sa Harry. Møller neisto prikývol.

„Šéfe, nie som momentálne pripravený plniť dôležité úlohy. Zrejme registruješ, ako sa mi vodí. Nevodí sa mi nijako. Respektíve, ledva sa mi vodí. Robím svoju prácu, plním rutinné úlohy, usilujem sa nezavadzať a prichádzať a odchádzať v triezvom stave. Byť tebou ponúknem tú prácu kolegom.“

Møller si vzdychol, smutne skrčil kolená a vstal.

„Na rovinu, Harry? Ak by to záležalo na mne, oslovil by som iných. Chceli však teba. Preto by mi veľmi pomohlo, Harry...“

Harry prekvapene zdvihol zrak. Bjarne Møller mu za posledný rok pomohol toľkokrát, že bolo len otázkou času, kedy bude musieť začať splácať dlh.

„Stop! Kto sú oni?“

„Ľudia na vysokých miestach. Ľudia, ktorí mi vedia urobiť zo života peklo.“

„A čo tým získam ja?“

Møller zvraštil čelo, no vždy mal problém, aby jeho chlapčenská tvár vyzerala nahnevane.

„Čo tým získaš? Veď dostávaš plat! Kým tu si. Doriti, vraj čo tým získa!“

„Začínam chápať. Nejakí ľudia, s ktorými si sa bavil, si myslia, že Hole, ktorý minulý rok urobil poriadok v Sydney, musí byť super chlap. A tvojou úlohou je postarať sa, aby nastúpil. Mýlim sa?“

„Harry, prosím, netlač na pílu.“

„Nemýlim sa. Nemýlil som sa ani včera, keď som zbadal Waalerov ksicht. Preto som sa na to vyspal. A tu je môj návrh. Som milý chlapec, postavím sa na štart, a keď skončím, dáš mi na dva mesiace dvoch vyšetrovateľov a plný prístup k našim databázam.“

„O čom to hovoríš?“

„Vieš, o čom hovorím.“

„Ak si sa opäť vrátil k tomu znásilneniu tvojej sestry, musím, žiaľ, odmietnuť. Harry, podľa mňa si pamätáš, že ten prípad sme založili.“

„Pamätám si to, šéfe. Pamätám si správu, že dievča trpí Downovým syndrómom, a preto nie je vylúčené, že si všetko vymyslelo, aby zakrylo fakt, že otehotnelo s náhodnou známosťou. Ďakujem, nezabudol som.“

„Nenašli sme technické...“

„Ona to chcela utajiť. Bože, čo nechápeš? Veď som bol v jej byte v Sogne a náhodou objavil v koši so špinavou bielizňou podprsenku zmáčanú krvou. Musel som ju prinútiť, aby mi ukázala prsníky. Odrezal jej bradavku, týždeň krvácala. Verí, že všetci ľudia sú ako ona, a keď ju chlap v obleku pozval na večeru a zavolal do svojej hotelovej izby, pokladala ho za veľmi milého pána. Ak by si aj pamätala číslo jeho hotelovej izby, bola by už dávno povysávaná a vyumývaná. Posteľnú bielizeň tam menili už aspoň dvadsaťkrát. Vtedy je problém získať technické dôkazy.“

„Nikto si nepamätal zakrvavené periny...“

„Møller, pracoval som v hoteli. Prekvapilo by ťa, koľko krvavej bielizne ti prejde rukami za pár týždňov. Ľudia v podstate v kuse krvácajú.“

Møller rozhodne zavrtel hlavou.

„Prepáč. Mal si čas nájsť dôkazy, Harry.“

„Nemal som ho dosť. Nestačilo to.“

„Nikdy to nestačí. Raz však už človek musí urobiť čiaru. S našimi zdrojmi...“

„Daj aspoň mne voľné ruky. Na mesiac.“

Møller opatrne zdvihol hlavu a prižmúril oko. Harry vedel, že ho odhalil.

„Ty prešibaný had, od začiatku si mal chuť prijať moju ponuku, však? Musel si len chvíľu zjednávať.“

Harry vyšpúlil spodnú peru a kýval hlavou zo strany na stranu. Møller sa zadíval z okna. Potom si vzdychol.

„Dobre, Harry. Urobím, čo sa bude dať. No ak to pokašleš, budem nútený prijať isté opatrenia, ktoré som podľa mnohých kolegov mal prijať už dávno. Vieš, čo by to znamenalo?“

„O hlavu kratší a rovnou čiarou von,“ usmial sa Harry.

„O čo ide?“

„Verím, že máš čistý letný oblek a tušíš, kam si odložil pas. O dvanásť hodín letíš a letíš ďaleko.“

„Čím ďalej, tým lepšie.“

Harry sedel na stoličke pri dverách malého sociálneho bytu v štvrti Sogn. Sestra pri okne sledovala snehové vločky v kuželi svetla pouličnej lampy. Párkrát si vzlykla. Sedela chrbtom a Harry netušil, či je prechladnutá, alebo smutná, že odchádza. Bývala tu už dva roky a v rámci možností sa jej celkom darilo. Krátko po znásilnení a potrate si Harry priniesol pár vecí a zostal u nej bývať, no už po niekoľkých dňoch mu povedala, že stačí. Už je veľké dievča.

„Sestrička, o chvíľu som späť.“

„Kedy?“

Sedela tak blízko okna, že pri každom jej výdychu sa zahmlil kúsok skla.

Harry si prisadol bližšie a položil jej ruku na chrbát. Cítil, ako sa chveje, o chvíľu sa rozplače.

„Len čo dostanem tých zloduchov. Hneď potom sa vrátim.“

„Je to...“

„Nie, nie je to on. Toho dám dole potom. Hovorila si dnes s otcom?“

Zavrtela hlavou. Harry si vzdychol.

„Ak ti nezavolá, chcem, aby si zavolala ty. Urobíš to pre mňa?“

„Tato nikdy nič nehovorí,“ zašepkala.

„Tato je smutný, lebo mama zomrela.“

„Veď je to už dávno.“

„Preto je najvyšší čas, aby sme ho opäť rozhovorili, a na to potrebujem tvoju pomoc. Pomôžeš mi? Pomôžeš?“

Bez slova sa k nemu otočila, objala ho okolo krku a mocne sa k nemu pritisla.

Hladkal ju po vlasoch a cítil, ako mu jej slzy máčajú tričko.

Kufor mal zbalený. Zavolal Aunemu, aby mu vysvetlil, že vyráža na služobnú cestu do Bangkoku. Nemal na to čo povedať a ani Harry netušil, prečo mu vlastne volá. Možno preto, že je fajn volať človeku, ktorý by sa mohol čudovať, kam sa podel. Rovnako dobre mohol zavolať aj čašníčkam do Schrødera.

„Zober si so sebou injekcie s vitamínom B,“ pripomenul mu Aune.

„Prečo?“

„Ak sa rozhodneš zostať triezvy, budeš to mať vďaka nim o čosi jednoduchšie. Nové prostredie ťa môže ľahko zviesť, Harry.“

„Porozmýšľam.“

„Rozmýšľať nestačí.“

„Viem. Preto si ich nemusím ani brať.“

Aune čosi zahundral. To bola jeho verzia smiechu.

„Harry, bol by z teba dobrý komik.“

„Už k tomu smerujem.“

Chlap z hospicu neďaleko Harryho bytu sa opieral o stenu a v tesnej rifľovej bunde sa triasol od zimy, poťahujúc z dofajčenej cigarety. Harry hodil kufor do taxíka.

„Ideme cestovať?“ spýtal sa.

„Veru.“

„Na juh?“

„Do Bangkoku.“

„Sám.“

„Veru.“

„Už ani nepokračuj.“

Zdvihnutým palcom dal Harrymu najavo, čo si myslí, a zažmurkal.

Harry si vyzdvihol palubnú vstupenku, otočil sa a vošiel priamo do náručia muža s oceľovým rámom okuliarov.

„Harry Hole?“

„A vy ste kto?“

„Dagfinn Torhus z ministerstva zahraničia. Chceli sme vám len zaželať veľa šťastia. A ubezpečiť sa, že ste pochopili delikátnosť celého prípadu. Predsa len sa všetko zomlelo veľmi rýchlo.“

„Ďakujem za starostlivosť. Áno, pochopil som, že mojou úlohou je nájsť vraha a nerozčeriť pritom hladinu. Møller mi dal inštrukcie.“

„Fajn. Diskrétnosť je dôležitá. Neverte nikomu. Ani ľuďom, ktorí vám budú tvrdiť, že sú z MZV. Možno budú, čo ja viem, z denníka Dagbladet.“

Torhus otvoril ústa, aby sa zasmial, no Harry pochopil, že to myslí vážne.

„Pán Torhus, ľudia z Dagbladetu nenosia na fazóne pripnutý odznak ministerstva. A v januári si neobliekajú ľahký plášť. Okrem toho z papierov viem, že vy ste mojou kontaktnou osobou na ministerstve.“

Torhus prikývol akoby sám pre seba. Potom vystrčil bradu a stíšil hlas.

„O chvíľu letíte, nebudem vás dlhšie zdržiavať. Už len drobnosť.“

Vytiahol ruky z vreciek a podstrčil ich Harrymu.

„Koľko máte rokov, pán Hole? Tridsaťdva? Tridsaťštyri? Ešte vás možno čaká slušná kariéra. Čosi som si o vás naštudoval. Máte talent a očividne nad vami pár ľudí drží ochrannú ruku. Kým sa bude dariť, môže to tak zostať. Stačí však jeden zlý odraz a letíte z dráhy po zadku a strhávate so sebou aj svojich ochrancov. Zrazu zostanete celkom sám. Preto sa udržte na nohách, aj keď sa nebude dariť. V záujme všetkých. Prijmite dobrú radu od starého korčuliara.“

Usmial sa ústami a pozorne pritom hľadel na Harryho.

„Viete čo, pán Hole, na tomto letisku mám vždy deprimujúci pocit úpadku. Úpadku a vzplanutia.“

„Všakže?“ pokýval hlavou Harry a uvažoval, či si stihne dať do nastupovania na palubu jedno pivo.

„Občas to môže znamenať aj niečo pozitívne. Teda obnovu.“

„Verme,“ prikývol Torhus. „Verme teda spoločne.“

5 /

Harry Hole si napravil slnečné okuliare apohľadom skontroloval rad taxíkov nabangkockom letisku Don Muang. Mal pocit, že vošiel dokúpeľne, kde niekto práve vypol horúcu sprchu. Vedel, že tajomstvo znášania vysokej vlhkosti vzduchu spočíva vtom, že si ju človek nevšíma. Musí sa jednoducho potiť amyslieť naniečo iné. Sosvetlom to bolo horšie. Dralo sa cezlacný tmavý plast okuliarov doprepitých očí apodporovalo bolesť hlavy, čo dovtedy len driemala vspánkoch.

„250 baht or metel taxi, sil?“

Harry sa usiloval pochopiť, čo sa ho taxikár pýta. Mal zasebou hnusný let. Vstánku nazürišskom letisku predávali len nemecké knihy avlietadle dávali druhý diel filmu Zachráňte Willyho.

„Taxameter, prosím,“ vzdychol si Harry.

Utáraný Dán navedľajšom sedadle sa rozhodol ignorovať fakt, že Harry je namol, azaplavoval ho radami, ako sa nenechať vThajsku oklamať. Očividne to bola nevyčerpateľná téma. Zastával názor, že Nóri sú šarmantní naivní ľudia asamozrejmou úlohou každého Dána je zachrániť ich predpodvodníkmi celého sveta.

„Musíte zjednávať všetko,“ vyhlásil Dán. „To je základ, chápete?“

„Ačo ak nebudem zjednávať?“

„Potom kazíte ceny nám ostatným.“

„Prosím?“

„Prispievate kcelkovému rastu cien arobíte Thajsko drahším presvojich blížnych.“

Harry sa naňho pozornejšie zadíval. Mal béžovú košeľu Marlboro anové kožené sandále. Musel si objednať ďalší drink.

„Surasak Road 111,“ prečítal Harry zpapierika. Šofér sa usmial, hodil kufor doauta aotvoril dvere Harrymu, ktorý zistil, že volant je napravej strane.

„VNórsku sa sťažujeme, že Angličania trvajú natom, aby jazdili vľavo,“ konštatoval, keď vyrazili nadiaľnicu.

„Nedávno som počul, že väčšina ľudí nazemeguli jazdí vľavo. Viete prečo?“

Šofér sa zadíval dospätného zrkadla ausmial sa ešte širšie.

„Surasak Road, yes?“

„Prečo ste nezapli taxameter?“

„Surasak Road, 500 baht, yes?“

„Zápcha?“

Šofér súsmevom zavrtel hlavou.

Konečne zastali predpolicajnou stanicou naSurasak