Martin Pollack

Americký cisár

Masový útek z Haliče

Preklad: Michal Hvorecký

Ukážka z elektronickej knihy

Prekliati reportéri

Absynt 2016

Copyright © by Paul Zsolnay Verlag Wien 2010

Z nemeckého originálu KAISER VON AMERIKA. Die grosse Flucht aus Galizien

Preklad: Copyright © by Michal Hvorecký

Redakcia textu: Ján Púček

Jazyková úprava textu: Marta Blašková Maňáková

Dizajn, návrh obálky a sadzba: Pavlína Morháčová

Vydavateľstvo Absynt, 2016

www.absynt.sk

ISBN 978-80-89845-46-0

Zvedení na útek

23. marca roku 1888 zadržala policajná hliadka v dedinke Staré Stawy v západnej Haliči štyroch Slovákov. Staré Stawy ležia neďaleko Osvienčimu, po nemecky Auschwitzu, len pár kilometrov od hranice s Pruskom.

Slováci putovali pešo. Najprv neodpovedali ani na jednu otázku, zaryto mlčali a tvárili sa, že po poľsky nerozumejú ani slovo, len krčili plecami a krútili hlavami. Napokon dal jeden z policajtov najmladšiemu zo skupiny, ešte takmer decku, zopár štuchancov, a až potom sa muži zákona konečne niečo dozvedeli. Chlapi priznajú farbu: pochádzajú z Uhorska, z obce Brutovce v Spišskom grófstve, a chystajú sa vycestovať do Ameriky.

Štyria muži okrem skromného vysvetlenia a pár guldenov nič ďalšie v rukách nemali, a tak ich polícia eskortovala do Starých Stawov a predviedla ich pred starostu, ktorý vystavil príkaz na ich deportáciu naspäť do miesta bydliska.

Skôr než úrad dokázal chudobných mládencov transportovať domov, sa však tridsaťročnému Mathiasovi Komarovi, osemnásťročnému Pálovi Popovicovi, šestnásťročnému Janovi Virosztekovi a štrnásťročnému Jakobovi Komarovi podarilo utiecť. Po mužoch okamžite vyhlásili pátranie, ale márne.

Dolapenie a následné zmiznutie štyroch mladých mužov vyvolá hektickú činnosť a rozsiahlu korešpondenciu medzi haličskými a uhorskými úradmi. Akoby nešlo o neškodných utečencov, ale o nebezpečných zločincov, ktorých treba s nasadením všetkých prostriedkov zatknúť.

Starosta Starých Stawov najprv prípad nahlási nadriadenému úradu v hlavnom meste okresu v Białej. Po Slovákoch ostali iba tri guldeny, ktoré policajti zobrali najstaršiemu zo štvorice, ostatní traja peniaze nemali. Niesli len biednu batožinu – drevený kufor so zámkou a pár uzlíkov –, a tú si pri úteku vzali so sebou. To však starosta v správe neuvedie, zrejme sa bojí, že mu niekto vytkne zanedbanie služobných povinností; aspoň batožinu mohol zabaviť a ustrážiť na bezpečnom mieste!

O mesiac neskôr posiela krajský kapitán z Białej ctihodnému richtárstvu v Levoči list s otázkou, či sa už štyri stratené indivíduá medzičasom vrátili domov. V úradnej listine sa uvádza oficiálny maďarský názov obce Brutócz. Okrem toho majú uhorské úrady vysvetliť, kto Mathiasovi Komarovi a jeho priateľom pomohol dostať sa z Brutoviec na pruskú hranicu. Neskúsení dedinčania by takú cestu sami určite nezvládli.

Haličskí úradníci podozrievajú Simona Herza, zástupcu hamburskej emigračnej agentúry v Osvienčime, ktorý iste zviedol Slovákov na útek, aby im predal lodné lístky do Ameriky. Čo ak sa Herz so štvoricou tajne stretol po úteku zo Starých Stawov a potme mužov prepašoval cez neďalekú hranicu do Pruska? Z pohraničnej stanice Mysłowice sa dá vlakom hravo docestovať až do Berlína a odtiaľ do Hamburgu alebo Brém, dvoch hlavných nemeckých utečeneckých prístavov.

Levočský richtár starostovi Brutoviec prikáže, aby celú záležitosť vyšetril. Nariadi výsluch rodinných príslušníkov všetkých štyroch utečencov. Dozvie sa, že mladíkov k pruskej hranici odviezol spišský povozník. Tam chlapov zadržala c. k. policajná hliadka a zabavila Mathiasovi Komarovi päť guldenov. Dva guldeny mu strážcovia verejného poriadku vrátili a tri skončili na úrade. Tri guldeny, ktoré sa neskôr objavili na krajskom úrade v Białej. Všetko sa zdá byť v poriadku.

„Nič viac sa nevie, len to, že všetci dotyční sa už nachádzajú v Amerike. Na pruskej hranici mal dotyčných vyzdvihnúť pán Simon Herz, ktorý ich autom previezol na druhú stranu,“ uzatvára spis.

Zdá sa, že výpoveď potvrdzuje podozrenie, ktoré padá na vysťahovaleckého agenta. Ako sa mu podarilo nadviazať so Slovákmi spojenie? Vyzdvihol ich v Starých Stawoch? Ako sa o zatknutí dozvedel?

Otázky zostávajú nezodpovedané. Simon Herz z Osvienčimu zjavne disponuje podozrivo dobrými úradnými kontaktmi. Záznam z výsluchu príbuzných podpísali Maria Komara, manželka Mathiasa Komaru, Maria Virosztek, mama Johanna Viroszteka, Maria Komara, mama Jakoba Komaru a Johann Popovic, otec Paula Popovica. Iba manželka Mathiasa Komaru sa dokázala podpísať, i keď neisto a roztrasene, ostatní urobili len krížiky.

Písanie mien sa v jednotlivých dokumentoch líši. Raz sa uvádza Paul Popowicz, inokedy Pál alebo Pavol Popovic, Popovič, neskôr aj Popovich alebo Popovics, Mathias Komara a Maciej Komar, Jan Virosztek a Johann Virosztak, ale aj Wirostak, čo veľmi rozčuľuje úradníkov, ktorí sa svedomito snažia udržať si v prípade prehľad.

Zmätok sa začína už pri pomenovaní dediny, z ktorej štvorica pochádza. Do roku 1899 sa nazývala po maďarsky Brutócz a potom, ešte stále po maďarsky, Szepesszentlörinc, v nemčine Brutowecz, ale aj Stenzelau alebo Stenzelhaus, no slovenskí utečenci svoje rodisko nazývajú Brutovce, a po rusínsky – žijú tam aj Rusíni, čiže Ukrajinci – sa zas povie Brutivcy. Príliš veľa názvov pre farnosť so stopäťdesiatimi dušami, najmä katolíckymi Slovákmi. Biely murovaný kostol s podsaditou cibuľovitou vežou pochádza z prvej polovice štrnásteho storočia a zasvätili ho svätému Vavrincovi, Laurentiusovi, patrónovi obce. Len zopár kamenných domov. Väčšinu budov, či skôr chájd, postavili z dreva. Mierne kopce, lúky, malé políčka. Sedliaci z Brutoviec nežijú v chudobe, ale musia od svitu do mrku drieť na poliach, v záhradách, v lese, v stajniach. Dobytok nepozná nedeľu ani voľný deň.

Príkladom môže byť rodina Pála Popovica, jedného zo štyroch mužov, ktorých v marci 1888 chytili pri pruskej hranici. Keď sa narodil, žili jeho rodičia János Popovic a Anna Popovicová, rodená Milcsaková, ešte v dome svojich starých rodičov. Dom s popisným číslom 65 mal dve spálne a kuchyňu, dve pivnice, tri maštale a humno, čiže dosť miesta pre obe rodiny, ktoré tvorilo dokopy šesť osôb a dobytok. Podľa úradného súpisu majetku z decembra 1869 vlastnil Pálov dedo Mihály Popovic dva valašské kone, dvoch volov, jednu maďarskú a jednu švajčiarsku kravu, desať obyčajných a dve chovné ovce a dva osly. Sliepky, kačky a husi sa do daňových listín nerátali.

Švajčiarske kravy mali pri sčítaní ľudu a majetku samostatnú kolónku, považovali sa za niečo výnimočné, lebo dávali viac mlieka ako maďarské. Kto mal v maštali švajčiarsku kravu, ten v dedine niečo znamenal. Samozrejme, Mihály Popovic vlastnil aj polia a pasienky okolo domu, a taktiež lúky, ovocný sad a zeleninovú záhradu; mal teda značný majetok. No veľké hospodárstvo znamená aj veľa práce.

Hlavne pre ťažkú drinu sa Pál, ktorého doma, prirodzene, volajú Pavol, rozhodne v osemnástich spolu s ďalšími sedliakmi a ich synmi odísť do cudziny. Ako vtedy väčšina detí, aj Pavol začal pracovať veľmi skoro, už ako päťročný; k jeho prvým povinnostiam patrí pásť a strážiť sliepky a husi, neskôr aj prasatá. Ako osemročný sa už stará o kravy. Na sliepky, husi a prasce dohliada pri dome, no s kravami chodieva na lúky ďaleko od dediny, takže neraz strávi celý deň alebo aj viac dní mimo domova; prespáva v improvizovanom príbytku z čečiny. Detskú prácu určujú v roľníckych rodinách prísne pravidlá, každému členovi pripadá nejaká úloha.

O Pavlovom odchode do Ameriky zrejme rozhodli rodičia, aby si zarobil doláre. Viacerí odchádzajú za more s plánom prežiť tam pár rokov a opäť sa vrátiť domov, za úspory si kúpiť pole, kus lesa, zvieratá, vyplatiť spoludedičov či dlhy, alebo vyrovnať nedoplatky na daniach. Slovenskí utečenci patria medzi „Amerikánov“, ekonomických migrantov. Pavol Popovic a jeho priatelia nemienia rodnú obec opustiť navždy.

Lenže kto prostých ľudí z Brutoviec naviedol, aby sa vybrali skúsiť šťastie do Ameriky? Takmer všetci drobní sedliaci a nádenníci zo Spiša a neďalekej Haliče – aj Pavol Popovic a jeho kumpáni – sú analfabeti. O zasľúbenej zemi za oceánom sa určite nedozvedeli z časopisov alebo propagačných brožúr. Dôležitú úlohu zrejme zohrali listy gramotných vysťahovalcov, ktorí život v cudzine vykresľujú v lákavých farbách a občas dokonca posielajú domov drobné príspevky, dolár alebo dva, hoci bankovky sa z obálok dajú ľahko ukradnúť. Adresáti poprosia farára alebo učiteľa, aby im list prečítal. Správy sa väčšinou začínajú odvolaním na boha a pozdravením Ježiša a najsvätejšej matky, Panny Márie. Často sa pri takej príležitosti zíde celá dedina, aby si vypočula, aké správy dorazili susedom z ďalekej Ameriky.

Jeden starý vysťahovalec z Brutoviec, katolícky kňaz, krátko pred smrťou v USA porozpráva, ako do dediny prišli agenti a verbovali ľudí na cestu do Ameriky. Bežný úkaz. V spišských dedinách sa často objavujú agenti a rozprávajú obyvateľom úžasné príbehy o bohatom kontinente, kde peniaze ležia na ulici, stačí sa zohnúť a zodvihnúť ich. Agenti vedia, ako sa tam dopraviť – loďou väčšou než brutovský kostol! A keďže sú dobráci, ponúkajú lístky aj na zálohu a každému zaistia miesto na parníku až do Ameriky.

Keď sa občas v dedine ukáže kráľovsko-uhorská polícia, agenti razom zmĺknu a nasadia nevinné výrazy. V obci sa vyskytujú náhodou, práve tade prechádzajú.

Emigrácia z rakúsko-uhorskej monarchie síce nie je zakázaná, no navádzať ľudí na vysťahovalectvo alebo ho propagovať je trestné. Bez štátneho povolenia sa utečencom nesmie pomáhať ani im predávať lodné lístky. Za zvlášť trestuhodné sa považuje prehovárať na odchod mužov, ktorí majú narukovať do armády a nie sú od vojenskej služby oslobodení. V takom prípade ide o pomoc pri dezercii, čo sa náležite trestá. Pavla Popovica a Jana Viroszteka ešte len čaká odvod. Potvrdenie o prepustení z armády nemajú.

Všetko nasvedčuje tomu, že Simon Herz oboch mladých Slovákov podporoval či dokonca presvedčil, aby sa vojenčine vyhli. Známeho vysťahovaleckého agenta si haličské úrady všímajú už dlho; teraz dúfajú, že sa im konečne do rúk dostal rozhodujúci dôkaz.

Okresný veliteľ v Białej žiada osvienčimské úrady, aby Herza v záležitosti vypočuli. Dotyčný však všetky obvinenia odmieta a napíše: „Ako splnomocnený agent hambursko-americkej transportnej akciovej spoločnosti so sídlom v Hamburgu vyhlasujem, že dotyční neboli mojimi klientmi, ani si u mňa nekúpili lodné lístky. Svojim klientom odporúčam cestovať vlakom, nie autom.“

Simon Herz riadi v Osvienčime zastúpenie vysťahovaleckej agentúry Hamburg-Amerika, no len ako nájomca, vlastníkom je Josef Klausner z mestečka Brody. Klausner vo východohaličskom pohraničí prevádzkuje aj agentúru Cunard Steamship Company so sídlom v Liverpoole, ktorá takisto podniká s utečencami. Aj jeho už polícia dlhší čas sleduje.

Klausner na predvolanie zareaguje podráždene. Pošle do Ľvova vyhlásenie, v ktorom všetky obvinenia pobúrene odmietne. Klausner napíše, že povolenie prevádzkovať obchod s lodnými lístkami pre Cunard Line v Brodoch aj pre hambursko-americkú líniu v Osvienčime získal od vysokého c. k. (cisársko-kráľovského) miestodržiteľstva. Pri podnikaní sa vždy drží všetkých platných predpisov. Napriek tomu ho aj s kolegami opätovne očierňujú. Dobre vie, kto za donášaním stojí a kto otravuje úrady: zástupcovia brémskej severonemeckej firmy Lloyd v Osvienčime. Priehľadná metóda, ako sa zbaviť nepohodlnej konkurencie.

Klausnerovo vyhlásenie priložia k spisu a kópiu doručia aj na okresné zastupiteľstvo v Białej. Dokumentov o prípade slovenskej štvorice utečencov pribúda, spisujú sa zápisnice, medzi Uhorskom a Haličou sa čulo korešponduje, ďalej sa vyšetruje a prebiehajú výsluchy.

Muži, ktorých sa to týka, nemajú o celej veci ani potuchy, už dávno sa dostali do zasľúbenej zeme. 1. apríla 1888, len štyri dni po tom, ako ich neďaleko Starých Stawov zadržala pohraničná polícia, vystúpili z parníka Rugia, ktorý premáva na linke z Hamburgu cez Le Havre do New Yorku pre hambursko-americkú transportnú akciovú spoločnosť nazývanú Hapag. Cestovali v najlacnejšej triede, v medzipalubí, spolu so štyrmi ďalšími rodákmi z Brutoviec, ktorí sa do Hamburgu dostali bez zdržania.

1. apríla dorazili ôsmi obyvatelia malej dedinky do New Yorku, samí muži, všetci zdraví a mocní: Mihály Popovic, 39, Mihály Malinyak, 33, Janko Hockicko, 30, Mathias Komara, 30, Pál Popovic, 18, Jan Virosztek, 16, Pál Korhnyak, 16 a Jakob Komara, 14. Chlapov z Brutoviec nespája iba spoločná túžba odísť do Ameriky. Mihály Popovic je mladší brat Pálovho otca Jánosa a má na osemnásťročného synovca dávať pozor; Pálovi rodičia János a Anna Popovicovci sú zasa krstní Pála Korhnyaka, ktorý je po mame – za slobodna Hockickovej – príbuzný s Jankom Hockickom. Pokrvne spriaznení, zošvagrení, zo susedstva, priam z jedného dvora – do Ameriky dorazila úzko prepojená partia.

Pre rodnú dedinu znamená ich odchod bolestivú stratu. Muži chýbajú pri robote, mladší sa chystali ženiť, preto rodičom aj dievčatám sľúbili, že sa vrátia. Na cestu sa muži vydávajú bez manželiek, snúbeníc či sestier, ktoré zostávajú doma, na poliach, v záhradách a pri dobytku. V medzipalubí Rugie sa tlačia takmer výlučne chlapi v najlepších rokoch, zväčša od dvadsať do štyridsať. Na dlhú cestu si trúfne len zopár rodín, rodičov s deťmi, často ešte dojčatami.

Mihály Popovic, ročník 1849, je najstarší z partie. Má tridsaťdeväť, Keď vezmeme do úvahy tvrdé pracovné a životné podmienky sedliakov, je to na utečenca celkom dosť. V Brutovciach zanechal ženu a kŕdeľ detí. Je druhýkrát ženatý, prvá manželka Maria Korhnyaková mu zomrela roku 1884 ako tridsaťjedenročná a zanechala mu štyri deti, najmladší mal v čase smrti len štyri roky. Aj preto sa Mihály Popovic už mesiac po ženinej smrti znova oženil. S druhou manželkou Annou sa už tiež tešia z potomstva: Joannius, Goergious, Katherine a Agatha. Neprichádzalo do úvahy, aby sa s ním na cestu vydala aj žena, ktorá sa stará o statok a o dom plný detí.

Mihályho otec patril k najbohatším ľuďom v dedine. Okrem veľkého hospodárstva vlastnil miestnu krčmu, v ktorej predával aj drobnosti na každodenné použitie ako soľ, cukor, ihly na šitie, a takisto požičiaval peniaze. Mihály sa narodil ako tretí potomok, a veľké dedičstvo očakávať nemohol, pretože sedliacky dvor pripadne najstaršiemu synovi. Do Ameriky pravdepodobne vycestoval so zámerom zarobiť si toľko, aby mohol v Brutovciach nakúpiť polia či lúky.

Zoznam lodných pasažierov obsahuje len skromné informácie, meno, (približný) rok narodenia, dátum príchodu do Spojených štátov a povolanie, o dôvodoch vycestovania sa tam neuvádza nič.

Všetci ôsmi Brutovčania, ktorí do New Yorku dorazili na Rugii, dokonca aj štrnásťročný Jakob Komara, v kolónke occupation uviedli: workman, robotník. Workman znie úžasne.

Pritom nejde o robotníkov, ale o sedliakov alebo o sedliackych a gazdovských synov; lenže muži nesnívajú o farmárčení, netúžia po voľnom kúsku zeme na riedko obývaných územiach, ktorý by po pár rokoch mohli za nízku sumu odkúpiť od štátu. Neplánujú v USA chovať kravy ani ovce či sadiť kukuricu, nie, chcú pracovať vo fabrike, v bani alebo pri stavbe železnice.

Mnohí Slováci si nájdu prácu v baniach alebo železiarňach v Pensylvánii, kde drú za biedny plat v nebezpečných podmienkach. Prespávajú v ubytovniach pre masy, v tmavých smradľavých dierach. Pracovné podmienky sú tvrdé a často dochádza k úrazom. Mzda za dvanásťhodinový pracovný deň je spravidla jeden dolár. V porovnaní s tým, koľko zarábali doma, alebo čo im občas platili rodičia, im to najprv pripadá ako celý majetok. Preprava v medzipalubí z Hamburgu do New Yorku ich vyšla asi na tridsaťštyri dolárov.

V Brutovciach videli Mihály Popovic a jeho druhovia hotovosť len zriedkavo. Väčšina sedliakov hospodári sebestačne, nakupovať od iných nepotrebujú, len občas kus oblečenia, pár čižiem alebo petrolej do lampy v najbližšom mestečku. V dedine, ale aj na trhu v neďalekej Levoči ešte bežne funguje výmenný obchod. Po krátkom dohadovaní sa dá za šesťdesiat vajec od trhovníka kúpiť pestrá blúzka a zopár stúh.

Chlapi snívajú o lepšom živote v Amerike a o dobrom zárobku, sú pripravení tvrdo pracovať, čo sa naučili už doma. Peniaze chcú posielať rodinám, do Brutoviec sa mienia vrátiť s peknou sumou, s dolármi, s veľkými, šuštiacimi bankovkami. Sú sporiví a majú jasný cieľ.

Keď agent prišiel do dediny, tvrdil, že kto sa nevyhýba robote, nájde v Amerike ulice dláždené zlatom. Ako dôkaz vytiahol z vrecka zlaté mince a lákavo nimi štrngal. Potom mužom ukázal obrázky: loď, ktorá hrdo preráža vlny, obrovské mesto s vežiakmi, aké nikto z Brutoviec ešte nevidel, veľká fabrika, pred ktorou stoja usmiati robotníci. Továreň, presviedčal ich agent, patrí slovenskému vysťahovalcovi, ktorý tam odišiel pred pár rokmi. Agent dokonca poznal jeho meno a prečítal úryvok z listu bohatého Slováka, ktorý napísal o šťastnej prozreteľnosti a božej milosti, ktoré ho do Ameriky priviedli.

Simon Herz z Osvienčimu úžasné historky z USA potvrdil, keď im za pruskou hranicou odovzdal lodné lístky z Hamburgu do New Yorku. Oddane mu ďakovali, a Herz neskôr, bez ich vedomia, napísal v ich mene ďakovné listy sám sebe, aby s ich pomocou prehovoril na odchod ďalších Brutovčanov či obyvateľov iných obcí. Jednoduchý a obľúbený trik vysťahovaleckých agentov.

Slováci zaplatili za cestu vopred. Peniaze namáhavo skladala dohromady celá rodina. Príbuzní predali pár kráv, pole, lúku, azda si aj trocha požičali od bohatého sedliaka, ako bol Mihály Popovic senior, ktorý však bral za pôžičku vysoké úroky, a možno agent dostal namiesto hotovosti kus pôdy.

Keď chlapi nastúpili na voz spišského povozníka a vydali sa na dlhú cestu, rodičia a súrodenci pri rozlúčke plakali, a priatelia aj známi im závideli. Dedinčania sa zhromaždili na námestí pred kostolom a mlčky pozorovali, ako sa dal voz do pohybu.

Stála tam aj sedemročná Anna Pavliková. Hanblivo mávala s očami upretými na Pavla Popovica, do ktorého bola detsky zaľúbená, odkedy ju minulý rok na vysviacke zo žartu zdvihol, pootáčal a pobozkal. Štyria cestujúci mávali naspäť a volali slová na rozlúčku, až kým zhromaždenie pred kostolom nezmizlo za kopcom. Potom sa zabalili do drsných konských plachiet a natiahli sa na seno rozložené po voze. Lúky a polia okolo úzkej, nespevnenej cesty ešte pokrývala hrubá vrstva snehu. Na strmých zrázoch na slnečnej strane sa už ukazovali veľké hnedé škvrny pôdy. Ako poslednú z dediny videli zavalitú vežu Kostola svätého Vavrinca.

Neželaní cudzinci

O tomto okamihu sníval Mendel Beck celé roky. Snoval plány a znova ich zavrhoval, v novinách pozorne čítal inzeráty cestovných agentúr pre lodnú dopravu, radil sa s priateľmi a známymi, nastražoval uši a usiloval sa zapamätať si všetko, čo ten-ktorý navrátilec rozprával o Amerike, živote v New Yorku a mrakodrapoch, kde žije toľko ľudí ako v celej haličskej dedine, takže susedia sa ani nepoznajú po mene. Ulice sú také dlhé, že im nevidno koniec. A neustále sú plné ľudí, ktorí sa tlačia a kričia v najrôznejších jazykoch, niektorí sú čierni ako noc, tvár aj ruky, a všetci sa kamsi ponáhľajú, všetci zdanlivo bezcieľne bežia.

Mendel Beck do seba nasal ich príbehy, svedomito sporil, grajciar ku grajciaru, kadečo si odoprel, až napokon zhromaždil dosť peňazí na plavbu za oceán. S priateľom Abrahamom Feldom a troma ďalšími mladíkmi vyrazil štvrtou vlakovou triedou do Przemyślu, z Przemyślu do Krakova a odtiaľ do Osvienčimu. So všetkými prestupmi a čakaniami trvala cesta celý deň. O svojich plánoch muži cestou ani nemukli, hoci sa ich viacerí ľudia pýtali, kam mieria, vždy reagovali vyhýbavo, nič nehovoriacimi odpoveďami. Na stanici v Krakove si dávali bacha na policajtov a vyhýbali sa im širokým oblúkom.

V Osvienčime naproti stanici, v hoteli de Zator, v pobočke hamburskej agentúry, si zakúpili lodné lístky. Odprevadil ich tam územčistý mladý muž, ktorý ich doviedol až ku dverám a nespustil z nich oka, akoby sa bál, že si svoj zámer počas krátkej prechádzky rozmyslia a utečú.

Koniec ukážky