Start

Jojo Moyes

ONE PLUS ONE

Copyright © 2014 by Jojo’s Mojo Ltd

Translation © 2015 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2015 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu One Plus One (Penguin Books 2015) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhla Kateřina Stárková. Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 798. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4438-2

Prológ

Ed

Ed Nicholls sedel v oddelení vývoja a popíjal kávu s Ronanom. Vtedy vošiel dnu Sidney. Za ním stál muž, ktorého zbežne poznal, jeden z mužov v oblekoch.

„Hľadáme vás,“ oznámil Sidney.

„Tak už si nás našiel,“ odvetil Ed.

„Vlastne Ronana nie, iba teba.“

Ed si ich chvíľu obzeral, potom hodil červenú penovú loptičku do stropu a chytil ju.

Pozrel bokom na Ronana. Investacorp kúpila pred pol druha rokom polovičný podiel v ich spoločnosti, ale Ed a Ronan o nich ešte vždy hovorili ako o mužoch v oblekoch. Medzi štyrmi očami ich titulovali aj menej lichotivo.

„Poznáš istú Deannu Lewisovú?“

„Prečo?“

„Poskytol si jej nejaké informácie o uvedení nového softvéru?“

„Čože?“

„To bola celkom jednoduchá otázka.“

Ed pozrel z jedného muža v obleku na druhého. Atmosféra bola zvláštne nabitá. Žalúdok mu začal pomaly klesať ako preplnený výťah. „Možno sme sa spolu bavili o práci. Ale nespomínam si na nič konkrétne.“

„Deanna Lewisová?“ spýtal sa Ronan.

„Musíš sa vyjadriť jasne, Ed. Poskytol si jej nejaké informácie o uvedení SFAX-u?“

„Nie... možno... O čo ide?“

„V tvojej kancelárii je polícia a prehľadáva ju s dvoma gorilami z finančného úradu. Jej brata zatkli za zneužitie dôverných interných informácií. Na základe toho, čo si im poskytol o uvedení nového softvéru.“

„Deanna Lewisová? Naša Deanna Lewisová?“ Ronan si začal čistiť okuliare. Robil to vtedy, keď bol nervózny.

„Hedžový fond jej brata zarobil v prvý deň uvedenia na trh dva milióny šesťstotisíc dolárov. Jej samej nabehlo na osobný účet stodeväťdesiattisíc.“

„Hedžový fond jej brata?“

„Nechápem,“ zamrmlal Ronan.

„Tak vám to poviem po lopate. Je zaprotokolované, že Deanna Lewisová sa rozprávala so svojím bratom o spustení SFAX-u. Vraj tuná Ed jej povedal, že to bude obrovský úspech. A hádajte, čo sa stalo! O dva dni patril fond jej brata medzi najväčších skupovateľov podielov. Čo presne si jej povedal?“

Ronan naňho ohromene pozrel. Ed sa usiloval utriediť si myšlienky. Keď preglgol, zahanbil sa – v tom tichu to znelo dosť nahlas. Z druhej strany miestnosti na nich vyjavene hľadeli ponad steny svojich kójí členovia vývojového tímu. „Nič som jej nepovedal.“ Zažmurkal. „Neviem, možno som sa o niečom zmienil. Veď to nebolo štátne tajomstvo.“

„Veru to bolo štátne tajomstvo,“ namietol Sidney. „Volá sa to zneužitie dôverných interných informácií. Povedala mu, že si jej prezradil dátumy, presný čas. Vraj si vyhlásil, že firma na tom zarobí majland.“

„Tak teda klame! Trepe sprostosti! Len sme spolu... niečo mali.“

„Chcel si tú kočku zbaliť, a tak si si pustil hubu na špacír, aby si na ňu urobil dojem.“

„Tak to nebolo.“

„Ty si sexoval s Deannou Lewisovou?“ Ed cítil, ako ho Ronan prebodáva krátkozrakými očami.

Sidney zdvihol ruky. „Mal by si zavolať svojmu právnikovi.“

„Ako z toho môžem mať problémy?“ zvolal Ed. „Ja som z toho predsa nič nemal. Ani som netušil, že jej brat má hedžový fond.“

Sidney pozrel zaňho. Vývojári zrazu zistili, že majú na stoloch niečo zaujímavé. Stíšeným hlasom poznamenal: „Musíš tam zájsť. Chcú ťa vypočuť na policajnej stanici.“

„Čože? To je šialenstvo. O dvadsať minút mám stretnutie, budeme hovoriť o softvéri. Na nijakú policajnú stanicu nejdem.“

„A, samozrejme, kým sa nedostaneme na koreň veci, prepustíme ťa.“

Ed sa zasmial. „To nemyslíš vážne! Nemôžeš ma prepustiť. Toto je moja spoločnosť.“ Vyhodil penovú loptičku do vzduchu a chytil ju, pritom sa od nich napoly odvrátil. Nikto sa ani nepohol. „Nikam nejdem. Toto je naša spoločnosť. Povedz im to, Ronan.“

Pozrel na Ronana, ale ten uprene hľadel na čosi na dlážke. Ed vrhol pohľad na Sidneyho, ten pokrútil hlavou. Potom sa zadíval na dvoch uniformovaných mužov, ktorí sa zjavili za ním, na svoju sekretárku, ktorá si rukou zakrývala ústa, na koberec, po ktorom viedla cesta k dverám, a penová loptička ticho dopadla na dlážku medzi jeho nohy.

1

 Jess

Jess Thomasová a Nathalie Bensonová ležérne sedeli vo svojej dodávke zaparkovanej dosť ďaleko od Nathalinho domu, takže znútra ich nemohli vidieť. Nathalie fajčila. Štvrtý raz za posledných šesť týždňov vzdala pokus odvyknúť si od fajčenia.

„Osemdesiat libier týždenne. A platená dovolenka.“ Nathalie zanadávala: „Doriti! Normálne túžim vypátrať tú kravu, čo tam nechala tú náušnicu, a vraziť jej do ksichtu. Kvôli nej sme prišli o náš najlepší džob.“

„Možno nevedela, že je ženatý.“

„Ale vedela.“ Predtým ako sa Nathalie zoznámila s Deanom, chodila dva roky s chlapom, ktorý – ako sa ukázalo – mal nie jednu, ale dve rodiny na druhej strane Southamptonu. „Ani jeden slobodný chlap nemá na posteli vkusne rozložené farebne zladené vankúše.“

„Neil Brester má,“ namietla Jess.

„Hudobnú zbierku Neila Brewstera tvorí zo šesťdesiatich percent Judy Garlandová a z tridsiatich percent Pet Shop Boys.“

Štyri roky spolu upratovali každý pracovný deň – vlastne od čias, keď bolo rekreačné stredisko Beachfront sčasti raj a sčasti stavenisko. Vtedy developeri sľubovali miestnym obyvateľom, že budú mať zadarmo prístup k bazénu, a všetkých uisťovali, že veľká výstavba domov pre náročných zákazníkov prinesie ich malému prímorskému mestečku výhody, nemusia sa báť, že z neho vysaje život. Na boku ich bielej dodávky bol vyblednutý nápis Bensonová a Thomasová, upratovacie služby. Nathalie pod ten text dopísala: „Máte doma špinu? Pomôžeme vám?“ Až kým Jess nepodotkla, že za celé dva mesiace polovica telefonátov vôbec nesúvisela s upratovaním.

A teraz takmer všetky ich džoby boli v Beachfronte. Nikto v mestečku nemal peniaze – ani nebol ochotný –, aby si najal upratovačky, s výnimkou lekárov, právnika a zvláštnej klientky, ako bola pani Humphreyová, ktorá mala takú silnú artritídu, že si nemohla upratovať sama. Z jednej strany to bola dobrá práca. Mohli si ju zorganizovať, ako samy chceli, väčšinou si aj mohli vyberať klientov. Napočudovanie nevýhodou neboli protivní klienti (a vždy medzi nimi bol aspoň jeden protivný klient) ani to, že keď ste čistili cudzí záchod, mali ste pocit, že ste na rebríčku o stupienok nižšie, než ste plánovali. Jess neprekážalo, že musí vyťahovať guče vlasov z odtokov cudzích ľudí, ani to, že ľudia, ktorí si prenajímali dovolenkové domy, akoby si považovali za povinnosť žiť týždeň ako prasce.

Najväčšmi sa jej nepáčilo, že sa dozvedela o živote iných ľudí oveľa viac, než túžila.

Jess by vám vedela porozprávať o tajnej nákupnej mánii pani Eldridgeovej, o účtoch od značkových topánok, ktoré odhadzovala do koša v kúpeľni, o taškách s oblečením, ktoré si ani raz neobliekla a ešte vždy na ňom viseli cenovky. Vedela by vám porozprávať, ako sa Lena Thompsonová už štyri roky usiluje otehotnieť a dva razy do mesiaca si robí tehotenské testy (vraj to robí s natiahnutými pančuchami). Vedela by vám porozprávať, že pán Mitchell z toho veľkého domu za kostolom zarába šesťcifernú sumu (výplatné pásky nechával na stolíku v hale; Nathalie si bola istá, že úmyselne) a že jeho dcéra tajne fajčí v kúpeľni.

Keby sa jej chcelo, mohla by vám vymenovať ženy, ktoré vyzerali ako zo škatuľky, keď išli z domu – bezchybne učesané, nechty nalakované, jemne navoňané drahou voňavkou –, a pritom bez zábran nechali na dlážke pohodené špinavé nohavičky. Alebo o tínedžeroch, ktorých stvrdnuté uteráky by najradšej dvíhala kliešťami. Bývali tam dvojice, ktoré spali v oddelených posteliach, a keď ju manželky žiadali, aby vymenila obliečky v hosťovskej izbe, s úsmevom poznamenali, že „v poslednom čase sme mali hrozne veľa hostí“. A pri čistení záchodov by sa zišla plynová maska.

Ale z času na čas mali aj príjemnú klientku, ako bola Lisa Ritterová, a keď jej vysávali dlážku, našli diamantovú náušnicu a dozvedeli sa všeličo, bez čoho by sa zaobišli.

„Pravdepodobne si ju tu zabudla moja dcéra, keď bola naposledy doma,“ poznamenala Lisa Ritterová trasúcim sa hlasom, keď vzala náušnicu do ruky. „Má presne takéto náušnice.“

„Samozrejme,“ odvetila Jess. „Pravdepodobne sa niekomu prilepila na topánku. Vedeli sme, že to bude tak nejako. Mrzí ma to. Keby som bola vedela, že nie je vaša, ani by som vás tým neotravovala.“ A keď sa pani Ritterová odvrátila, Jess bolo jasné, že u nej končí. Poslovi zlých správ sa nikto nepoďakuje.

Na konci cesty spadlo na zem batoľa – celkom ako zoťatý strom, najprv nič, potom spustilo nárek. Jeho matka zostala stáť s plným náručím nákupných vreciek a rozladene naň hľadela.

„Počula si, čo povedala minulý týždeň Lisa Ritterová – najprv sa zbaví kaderníčky a potom nás.“

Nathalie urobila grimasu, ktorá prezrádzala, že Jess by hľadala kladnú stránku aj na nukleárnej apokalypse. „Zbaví sa ‚upratovačiek‘. V tom je rozdiel. Jej bude jedno, či sme to my, Speedicleanz alebo Ženy s mopmi.“ Nathalie pokrútila hlavou. „Pre ňu sme odteraz navždy upratovačky, ktoré vedia pravdu – podvádza ju manžel. Pre ženy ako ona je čosi také dôležité. Ide jej o to, ako to vyzerá, nemyslíš?“

Mamička odložila vrecká, sklonila sa a zdvihla dieťa. Jess si vyložila bosé nohy na prístrojovú dosku, zaborila tvár do dlaní. „Dokelu! Kde zarobíme také peniaze, Nat?“

„Ten dom bol ako zo škatuľky. V podstate stačilo dva razy do týždňa všetko len vyleštiť.“ Nathalie hľadela cez okno.

„A vždy platila načas.“

Jess v duchu videla tú diamantovú náušnicu. Prečo sa na ňu nevykašľali? Bolo by bývalo lepšie, keby ju niektorá z nich ukradla.

„No dobre, tak nám teda dá padáka. Zmeňme tému, Nat. Nemôžem si dovoliť plakať, keď idem upratovať do baru.“

„Tak čo, Marty tento týždeň zavolal?“

„Nechcela som prejsť na túto tému.“

„Tak zavolal?“

Jess vzdychla. „Áno.“

„Povedal, prečo nezavolal pred týždňom?“ Nathalie odstrčila Jessine nohy z prístrojovej dosky.

„Nie.“ Jess cítila, ako na ňu uprene hľadí. „A nie, neposlal nijaké peniaze.“

„Ale no tak. Nezavoláš naňho konečne sociálku? Takto nemôžeš žiť. Mal by ti posielať peniaze na svoje deti.“

Obohratá platňa. „Ešte... nemôžem naňho tlačiť,“ odvetila Jess.

„Stále nemá prácu.“

„Ale teraz budeš tie peniaze potrebovať. Aspoň kým nezoženieme náhradu za Lisu Ritterovú. Ako sa má Nicky?“

„Zašla som k Fisherovcom, aby som sa porozprávala s Jasonovou matkou.“

„To nemyslíš vážne. Ja by som sa jej bála. Sľúbila ti, že povie Jasonovi, aby dal Nickymu pokoj?“

„Ani nie.“

Nathalie uprene hľadela na Jess.

„Vyhlásila, že ak ešte niekedy vkročím do jej domu, zmláti ma tak, že ma vlastná mater nespozná. Mňa aj moje... ako to povedala...? Mňa aj moje ‚abnormálne decká‘.“ Jess sklopila spätné zrkadlo, skontrolovala si vlasy, stiahla ich do chvosta. „Aha, a potom mi oznámila, že jej Jason by neublížil ani muche.“

„Typické.“

„To nič nebolo. Mala som so sebou Normana. A, chvalabohu, naložil poriadnu kôpku pri ich toyote a ja som akosi zabudla, že mám so sebou igelitové vrecko.“

Jess si znova vyložila nohy.

Nathalie jej ich opäť odstrčila a pretrela dosku mokrou utierkou.

„Ale vážne, Jess, ako dlho je Marty preč z domu? Dva roky? Si mladá. Nemôžeš čakať, kedy sa dá dokopy. Musíš sa znova dostať do sedla,“ Nathalie urobila grimasu.

„Dostať sa do sedla. Pekné.“

„Páčiš sa Liamovi Stubbsovi. Máš uňho šancu.“

„Každý, kto má dva chromozómy X, by mal šancu u Liama Stubbsa.“ Jess zatvorila okienko. „Radšej si prečítam knihu. Okrem toho si myslím, že decká už mali dosť pohnutý život, nepotrebujú, aby som im predstavila nového uja. Vážne.“ Zdvihla pohľad a zvraštila nos. „Musím uvariť čaj a pripraviť sa na šichtu v hostinci. Skúsim ešte obvolať pár klientov, či niekto nepotrebuje upratať. A nikdy nevieš, možno nám nedá padáka.“

Nathalie otvorila okienko a vyfúkla dlhý kúdol dymu. „Jasné, Dorotka. A nabudúce budeme upratovať v Smaragdovom meste na konci Žltej ulice.“

Dom číslo štrnásť na Seacove Avenue sa otriasal výbuchmi. Tanzie nedávno vyrátala, že odkedy Nicky oslávil šestnásť rokov, osemdesiatosem percent voľného času trávil vo svojej izbe. A Jess sa mu ani nečudovala.

Jess odložila svoju debničku s čistiacimi prostriedkami v hale, zavesila si bundu, vyšla hore schodmi – rozladilo ju, ako vždy, že koberec je predratý, a otvorila dvere na jeho izbe. Na hlave mal slúchadlá, na niekoho strieľal. Pach trávy bol taký silný, až sa jej zakrútila hlava.

„Nicky,“ oslovila ho, práve keď na niekoho vypálil. „Nicky.“ Podišla k nemu, stiahla mu slúchadlá z uší. Obrátil sa a pôsobil tak zmätene, akoby ho vytrhla zo sna. „Vidím, že tvrdo zarezávaš.“

„Študijná prestávka.“

Vzala do ruky popolník, otrčila ho k nemu. „Už som ti to hovorila.“

„To je zo včera. Nemohol som zaspať.“

„Doma nefajči, Nicky.“ Zbytočne by mu vravela, aby vôbec nehulil. Všetci mladí tu hulili. Môžem byť rada, on začal až v pätnástich, hovorila si.

„Tanzie je už doma?“ Zohla sa, zbierala z dlážky rozhodené ponožky a hrnčeky.

„Nie. Aha, po obede volali zo školy.“

„A čo chceli?“

Vyťukal čosi na klávesnici, potom sa obrátil k nej. „Neviem. Nejaké školské záležitosti.“

Odhrnula mu prameň zafarbených čiernych vlasov a tam to bolo – na lícnej kosti sa vynímala čerstvá modrina. Odtiahol hlavu. „Si v pohode?“

Pokrčil plecami, odvrátil pohľad.

„Znova po tebe išli?“

„Nič mi nie je.“

„Prečo si mi nezavolal?“

„Nemám kredit.“ Oprel sa a hodil virtuálny granát. Obrazovka vybuchla v plameňoch. Znova si nasadil slúchadlá a venoval sa počítaču.

Nicky prišiel k Jess bývať pred ôsmimi rokmi. Bol to Martyho syn, ktorého splodil s Dellou, s ktorou krátko chodil v tínedžerskom veku. Nicky bol mĺkvy a ostražitý, údy mal chudé a dlhé, no apetít mal poriadny. Jeho matka sa dala dokopy s novou partiou, napokon zmizla kdesi v Midlands s chlapom menom Veľký Al, ktorý človeku nikdy nepozrel do očí a v obrovskej ruke vždy držal plechovku piva Tennent’s Extra. Nickyho našli spať v školskej šatni, a keď jej zavolali zo sociálky, Jess povedala, že môže prísť k nim. „Už len to si potrebovala k šťastiu,“ poznamenala Nathalie. „Ďalší hladný krk.“

„Je to môj nevlastný syn.“

„Za posledné štyri roky si ho videla štyri razy. A nemáš dvadsať rokov.“

„No, tak to v dnešných časoch chodí.“

Neskôr premýšľala, či to bola posledná kvapka – či preto sa Marty celkom vzdal zodpovednosti za rodinu. Ale Nicky bol dobrý chlapec, aj napriek tým havraním vlasom a očnej linke. K Tanzie bol milý, a keď mal dobrý deň, rozprával a smial sa s nimi, niekedy dovolil Jess, aby ho objala. Mala ho rada, hoci občas sa neubránila pocitu, že je to len ďalší človek, o ktorého sa musí báť.

S mobilom pri uchu vyšla do záhrady a zhlboka sa nadýchla.

„Ehm... haló? Tu Jessica Thomasová. Mala som vám zavolať.“ Pauza.

„Je Tanzie...? Stalo sa... niečo?“

„Nič sa nestalo. Prepáčte, mal som sa predstaviť. Tu Tsvangarai, Tanzin učiteľ matematiky.“

„Ach!“ Predstavila si vysokého muža v sivom obleku. Tváril sa ako riaditeľ pohrebného ústavu.

„Chcel som sa s vami porozprávať, lebo pred pár týždňami som mal zaujímavý rozhovor s bývalým kolegom, ktorý teraz učí na Škole svätej Anny.“

„Na Škole svätej Anny?“ Jess sa zamračila. „To je tá súkromná škola?“

„Áno. Dávajú štipendium deťom, ktoré majú mimoriadne nadanie na matematiku. A ako iste viete, Tanzie sme už zaradili do triedy pre nadané deti.“

„Lebo je dobrá v matematike.“

„Lepšia ako dobrá. Minulý týždeň som jej dal kvalifikačný test. Neviem, či sa vám o tom zmienila. Poslal som vám aj list, ale nie som si istý, či ste ho čítali.“

Jess prižmúrenými očami pozorovala čajku na oblohe. O pár záhrad ďalej začal Terry Blackstone spievať s rádiom. Počula, že keď sa nikto nedíva, dokáže zaspievať čokoľvek od Roda Stewarta.

„Dnes ráno nám prišli výsledky testu. A zvládla to dobre. Mimoriadne dobre. Pani Thomasová, keby ste súhlasili, radi by s ňou urobili pohovor na dotované miesto.“

„Na dotované miesto?“ opakovala ako papagáj.

„Niektorým mimoriadne šikovným deťom škola odpustí veľkú časť poplatkov. To znamená, že Tanzie by dostala špičkové vzdelanie. Vaša dcéra má naozaj nevšedné matematické schopnosti, pani Thomasová. Myslím, že toto by mohla byť pre ňu veľká príležitosť.“

„Škola svätej Anny? Ale... bude musieť cestovať autobusom cez celé mesto. Bude potrebovať rovnošatu a školské potreby. Nikoho... nikoho tam nebude poznať.“

„Nájde si priateľov. To sú drobnosti, pani Thomasová. Počkajme a uvidíme, s čím škola príde. Tanzie je šikovné dievča.“ Odmlčal sa. Keď nič nepovedala, stíšeným hlasom dodal: „Učím matematiku už takmer dvadsaťdva rokov, pani Th vá. V živote som sa nestretol s dieťaťom, ktoré by tak rozumelo matematike. Mám dojem, že ja ju už nemám čo naučiť. Algoritmy, pravdepodobnosť, prvočísla...“

„Tak toto je nad moje schopnosti, pán Tsvangarai.“ Zasmial sa. „Ozvem sa vám.“

Vypla mobil a sťažka klesla na bielu plastovú záhradnú stoličku, zľahka potiahnutú zeleným machom. Civela na závesy, o ktorých Marty vždy hovoril, že sú veľmi žiarivé, na červenú plastovú trojkolku, ktorú nevedela vyhodiť, na ohorky od susedov, ktorými bol chodník posiaty ako konfetami, na práchnivé latky na plote, cez ktorý jej pes strkal hlavu... A napriek tomu, čo Nathalie označila za pomýlený optimizmus, sa jej oči nečakane zaliali slzami.

Keď ženu opustí otec detí, je to hrozné – nielenže má finančné problémy, ale musí potláčať aj hnev, ktorý v nej rastie kvôli deťom, navyše sa k nej šťastne vydaté priateľky správajú ako k potenciálnej zlodejke manželov. Ale najhorší na tom všetkom nie je nekonečný vyčerpávajúci boj o prežitie, ktorý z človeka vysaje energiu, ale to, že keď je na dne, ako matka samoživiteľka sa nemá na koho obrátiť a cíti sa ako najopustenejšia chudera na svete.

2

Tanzie

Na parkovisku pri Škole svätej Anny stálo dvadsaťšesť áut. Dva rady po trinásť ligotavých áut so štvorkolesovým náhonom, ktoré vchádzali na voľné miesta pod štyridsaťjedenstupňovým uhlom.

Tanzie ich pozorovala, keď s mamou prechádzala cez cestu z autobusovej zastávky, vodiči telefonovali, hoci je to počas jazdy zakázané, alebo čosi hovorili svojim blonďavým detičkám na zadnom sedadle. Mama zdvihla bradu a hrala sa s kľúčmi od domu, akoby to boli kľúče od auta a náhodou sa jej ho podarilo zaparkovať nablízku. Mama sa stále obzerala. Tanzie usúdila, že sa možno bojí, či nenatrafí na niektorú zo svojich klientok, ktorým chodí upratovať, a mohli by sa jej spýtať, čo tam robí.

Tanzie nikdy nebola v Škole svätej Anny, no najmenej desať ráz okolo nej prechádzala autobusom, lebo tým smerom bola ambulancia ich zubára. Zvonka bolo vidieť iba dlhočizný živý plot, pristrihnutý presne v deväťdesiatstupňovom uhle (ktovie, či ho záhradník strihal s uhlomerom v ruke), a nad ihriskami sa týčili vysoké stromy s prevísajúcimi konármi, akoby tam strážili deti.

Študenti zo Školy svätej Anny sa navzájom nebúchali batohmi do hlavy ani sa nepritláčali k múru, aby si ukradli peniaze na obed. Nikde nebolo vidieť unavené učiteľky, ako zaháňajú tínedžerov do tried. Dievčatá nemali sukne zrolované v páse. A nikto tam nefajčil.

Mama jej stisla ruku. Tanzie by bola radšej, keby nepôsobila tak nervózne. „Je tu pekne, však, mami?“

Mama prikývla. „Veru áno.“ Znelo to ako zaškriekanie.

„Pán Tsvangarai mi povedal, že každý ich študent, ktorý chodil na matematiku, dostal pri záverečných skúškach áčko alebo áčko s hviezdičkou. To je dobré, nie?“

„Úžasné.“

Tanzie trochu poťahala mamu za ruku, aby sa dostali do riaditeľne rýchlejšie. „Myslíš, že Normanovi budem chýbať, keď budem mať dlhý deň?“

„Dlhý deň?“

„Na tejto škole sa končí vyučovanie o šiestej. A v utorok a vo štvrtok je matematický krúžok – tam by som fakt rada chodila.“

Mama na ňu pozrela. Vyzerala veľmi unavene. V poslednom čase bola stále unavená. Nasadila úsmev, v skutočnosti to vôbec nebol úsmev, a vošli dnu.

„Zdravím, pani Thomasová. Zdravím, Costanza. Teší ma, že vás spoznávam. Sadnite si, prosím.“

V riaditeľni bol vysoký strop s bielymi rozetami v dvadsaťcentimetrových rozstupoch a presne v strede medzi nimi sa vynímali drobné púčiky. Miestnosť bola zaprataná starým nábytkom, cez veľké arkierové okno bolo vidieť, ako muž na kosačke pomaly prechádza hore-dolu po kriketovom ihrisku. Na stolík niekto položil podnos s kávou a so sušienkami. Zjavne domácimi – aj mama také piekla, keď ešte s nimi býval ocko.

Tanzie sa usadila na kraj pohovky a hľadela na dvoch mužov oproti. Muž s fúzikmi sa usmieval celkom ako zdravotná sestra, keď sa chystá pichnúť injekciu. Mama si položila kabelku na kolená, Tanzie si všimla, že rukou sa pokúša zakryť rožtek, kde jej ju obhrýzol Norman. Hojdala nohou.

„Toto je pán Cruikshank, vedúci matematického kabinetu. A ja sa volám Daly. Posledné dva roky som tu riaditeľom.“

Tanzie zdvihla pohľad od sušienok.

„Učíte aj geometriu?“

„Učíme,“ odvetil pán Cruikshank.

„A pravdepodobnosť?“

„Aj tú.“

Pán Cruikshank sa predklonil. „Pozerali sme sa na výsledky tvojich testov. A myslíme si, Costanza, že budúci rok by si mohla urobiť skúšku z matematiky – a budeš to mať za sebou. Verím, že skúšky sa ti budú páčiť.“

Pozrela naňho. „Máte tie testy?“

„Mám ich v kabinete. Chceš ich vidieť?“

Nemohla uveriť, že sa jej na to pýta. Prebleslo jej hlavou, že povie: „Jasnačka,“ ako by povedal Nicky. Nakoniec iba prikývla.

Pán Daly posunul k mame šálku kávy. „Nebudem chodiť ako mačka okolo horúcej kaše, pani Thomasová. Iste si veľmi dobre uvedomujete, že vaša dcéra má mimoriadne nadanie. Takéto výsledky sme videli iba raz, a ten študent sa neskôr stal docentom na Trinity College.“

Rozprával a rozprával, až ho Tanzie prestala vnímať: „... pre vybranú skupinu žiakov, ktorí prejavujú nezvyčajné schopnosti, sme založili nový štipendijný program dostupný pre všetkých.“ Bla, bla, bla.

„Dieťaťu, ktoré by inak nemalo možnosť využiť výhody školy, ako je naša, ponúka príležitosť využiť svoj potenciál...“ Bla, bla, bla. „Hoci sme zvedaví, ako ďaleko môže Costanza zájsť na poli matematiky, chceme, aby našla vyžitie aj v iných oblastiach študentského života. Máme tu športové a hudobné aktivity...“ Bla, bla, bla. „Dobrí počtári často dosahujú dobré výsledky aj v jazykovej oblasti...“ Bla, bla, bla.

„... aj divadelný krúžok – je veľmi obľúbený u dievčat v jej veku.“

„Ja mám rada len matematiku,“ vyhlásila. „A psy.“

„Psy tu síce nemáme, ale v matematike si prídeš na svoje. No možno budeš prekvapená, keď zistíš, že sa ti páčia aj iné veci. Hráš na nejakom nástroji?“

Pokrútila hlavou.

„Ovládaš nejaký cudzí jazyk?“

V miestnosti zavládlo na chvíľu ticho.

„Iné záujmy?“

„V piatok chodíme plávať,“ odvetila mama.

„Neboli sme plávať, odkedy odišiel ocko.“

Mama sa usmiala, ale trochu nakrivo. „Boli sme, Tanzie.“

„Raz. Trinásteho mája. Ale teraz v piatok robíš.“

Pán Cruikshank vyšiel z miestnosti a vrátil sa s kôpkou papierov. Tanzie si vložila do úst poslednú sušienku, vstala a šla si sadnúť vedľa neho. Priniesol toho celú kopu. A dosť toho, s čím ešte ani nezačala. Pomaly si spolu pozerali testy, ukazovala mu, čo robila a čo nerobila, a v pozadí počula mamin a riaditeľov hlas.

Zrejme sa to vyvíja dobre. Tanzie upriamila pozornosť na to, čo bolo na stránke. „Áno,“ pán Cruikshank ukázal prstom na stránku, „no zaujímavým prvkom procesu obmeny je to, že ak počkáme vopred určený čas a potom budeme pozorovať, aký veľký je interval obmeny, môžeme čakať, že bude typicky väčší než interval priemernej veľkosti.“

Toto pozná! „Takže opici by trvalo dlhšie, kým by napísala Macbeth.“

„Presne tak.“ Usmial sa. „Nebol som si istý, či ste už preberali teóriu opakovania.“

„Vlastne ani nie. Ale pán Tsvangarai mi o tom raz hovoril, a tak som si to pozrela na internete. Páčilo sa mi to s tými opicami.“ Zalistovala v papieroch. Tie čísla priam spievali. Mala pocit, že v hlave jej šumí, vedela, že musí chodiť na túto školu. „Mami!“ ozvala sa. Zvyčajne mame neskákala do reči, ale bola taká vzrušená, že zabudla na dobré spôsoby. „Myslíš, že by sme mohli dostať zopár týchto testov?“ Pán Daly pozrel na ňu. Zrejme mu neprekážalo, že sa správa nespôsobne. „Pán Cruikshank, máme nejaké testy navyše?“

„Môžeš si vziať tieto.“

Podal jej ich! Len tak! Za dverami zazvonil zvonec a Tanzie počula, ako popod okno riaditeľne prechádzajú deti, topánky im vrždia na štrku.

„A... čo ďalej?“ spýtala sa mama.

„No, radi by sme ponúkli Costanze... Tanzie... štipendium.“ Pán Daly zdvihol zo stola lesklý fascikel. „Tu sú prospekty a potrebná dokumentácia. Štipendium pokrýva deväťdesiat percent poplatkov. Je to najštedrejšie štipendium, aké táto škola kedy ponúkla. Vzhľadom na dlhý zoznam čakateľov, ktorí u nás chcú študovať, zvyčajne dávame maximálne päťdesiat percent.“ Posunul tanier k Tanzie. Nejakým zázrakom na ňom pribudli sušienky. Toto je veru najlepšia škola na svete.

„Deväťdesiat percent,“ zopakovala mama. Odložila sušienku na tanier.

„Uvedomujem si, že ešte vždy zostáva značná finančná suma. Okrem toho bude potrebovať rovnošatu, hradiť cestovné náklady, prípadne hudobné predstavenia či školské výlety. Ale rád by som zdôraznil, že je to neuveriteľná možnosť.“ Naklonil sa k nej. „Boli by sme radi, keby si k nám nastúpila, Tanzie. Tvoj učiteľ matematiky hovorí, že je s tebou radosť pracovať.“

„Mám rada školu,“ načiahla sa za ďalšou sušienkou. „Viem, že mnohým kamarátkam sa zdá nudná, ale ja som radšej v škole než doma.“

Všetci sa rozpačito zasmiali.

„Nie kvôli tebe, mami,“ dodala a vzala si ďalšiu sušienku. „Ale mamina musí veľa pracovať.“

Všetci stíchli.

„V dnešných časoch musíme všetci veľa pracovať,“ podotkol pán Cruikshank.

„No, máte o čom premýšľať,“ uzavrel pán Daly. „A som si istý, že máte aj iné otázky. Čo keby ste dopili kávu? Potom poverím nejakého študenta, aby vás povodil po škole. Mohli by ste si to vydiskutovať medzi sebou.“

Tanzie v záhrade hádzala loptičku Normanovi. Určite ju jedného dňa chytí a prinesie ju. Kdesi to čítala – ak sa nejaký úkon opakuje, je štvornásobne vyššia pravdepodobnosť, že zviera sa to naučí. Ale nebola si istá, či Norman vie rátať.

Normana si vzali z útulku krátko po ockovom odchode z domu, lebo mamina jedenásť nocí nespala od strachu, že ich niekto povraždí, keď zistí, že v dome nie je chlap. Norman zbožňuje deti a je fantastický strážny pes, ubezpečovali ich v útulku. Mama stále opakovala: „Ale je strašne veľký.“

„Preto sa ho každý bojí,“ odvetila ošetrovateľka s veselým úsmevom. „A hovorila som vám, že zbožňuje deti?“

Po dvoch rokoch mama vyhlásila, že Norman je v podstate obrovská mašina, ktorá len žerie a serie. Oslintal všetky vankúše a v spánku zavýjal, motal sa po celom dome a zostávali po ňom len chlpy a smrad. Mama vyhlásila, že v útulku hovorili pravdu – nikto sa k nim do domu nevláme, lebo by sa bál, že sa otrávi Normanovými plynmi.

Mama mu už prestala zakazovať, aby chodil do Tanzinej izby. Keď sa Tanzie ráno zobudila, ležal rozvalený vedľa nej, zaberal tri štvrtiny postele a ona sa triasla od zimy pod kúskom paplóna. Mama vždy hundrala čosi o chlpoch a hygiene, ale Tanzie to neprekážalo.

Keď mala dva roky, prišiel k nim Nicky. Raz večer išla spať, a keď sa ráno zobudila, ležal na posteli v hosťovskej izbe a mama jej vysvetlila, že je to jej brat a bude u nich bývať. Tanzie sa ho raz spýtala, aký genetický materiál majú podľa neho spoločný, a on odvetil:

„Gén divného lúzera.“ Myslela si, že možno len žartuje, ale nevedela toho veľa o genetike, aby si to overila.

Práve si umývala ruky pod kohútikom vonku, keď začula, ako sa zhovárajú. Nickyho okno bolo otvorené a ich hlasy sa niesli von do záhrady.

„Zaplatila si faktúru za vodu?“ spýtal sa Nicky.

„Nie. Nestihla som zájsť na poštu.“

„Stojí tam, že je to posledná upomienka.“

„Viem, že je to posledná upomienka,“ odsekla mama ako vždy, keď bola reč o peniazoch. Nastalo ticho. Norman zdvihol loptičku a hodil jej ju k nohám. Ležala tam slizká a nechutná.

„Prepáč, Nicky. Ja len... by som rada skončila tento rozhovor. Zajtra doobeda to vybavím. Sľubujem. Chceš sa porozprávať s otcom?“

Tanzie vedela, aká bude odpoveď. Nicky sa nechcel rozprávať s otcom.

„Ahojte.“

Tanzie prešla pod okno a nehybne stála. Zo skypu počula otcov napätý hlas.

„Všetko v pohode?“ Uvažovala, či si myslel, že sa stalo niečo zlé. Možno keby si myslel, že Tanzie má leukémiu, vrátil by sa. Pred časom videla v televízii film o dievčati, ktorého rodičia sa rozviedli, ale potom sa dali dokopy, pretože dcéra mala leukémiu. Tanzie nechcela mať leukémiu, lebo pri pohľade na injekčné striekačky omdlievala a okrem toho mala celkom pekné vlasy.

„Všetko v pohode,“ odvetila mama. Nepovedala, že Nickyho zbili.

„Čo sa deje?“ Ticho.

„Mama už skončila?“ spýtala sa Tanzina mama.

„S čím?“

„S tapetovaním.“

„Aha, to.“

V dome starej mamy budú nové tapety? Tanzie sa cítila zvláštne. Ocko býval u starej mamy, ten dom by už možno nespoznala. Ocka videla naposledy pred tristoštyridsiatimi ôsmimi dňami. Starú mamu pred štyristotridsiatimi tromi.

„Potrebujem sa s tebou porozprávať o Tanzinej škole.“

„Prečo? Čo urobila?“

„Nič neurobila, Marty. Škola svätej Anny jej ponúkla štipendium.“

„Škola svätej Anny?“

„Vraj je matematický talent.“

„Škola svätej Anny.“ Vyslovil to, akoby tomu nemohol uveriť.

„Teda, vedel som, že je bystrá, ale...“

Zrejme ho to úprimne potešilo. Pritisla sa chrbtom k stene a postavila sa na špičky, aby lepšie počula. Ak bude chodiť do Školy svätej Anny, možno sa ocko vráti.

„Naše dievčatko bude chodiť do nóbl školy? Hm!“ Zdalo sa, že ide prasknúť od pýchy. Tanzie si už predstavovala, ako sa chystá, čo povie svojim kamarátom v krčme. Ibaže nemôže ísť do krčmy. Vždy hovoril mame, že nemá peniaze, aby si užíval. „Tak v čom je problém?“

„No... je to vysoké štipendium, ale nepokrýva všetko.“

„To znamená?“

„To znamená, že budeme musieť každý polrok naškrabať päťsto libier. A kúpiť rovnošatu. A zaplatiť registračný poplatok päťsto libier.“

Ticho trvalo tak dlho, až si Tanzie myslela, že počítač padol.

„Vraveli, že keď tam bude rok, môžeme sa zaujímať o sociálne štipendium – ak spĺňa podmienky, môžu jej dať peniaze navyše. Ale teraz potrebujeme naškrabať dve tisícky, aby tam mohla zostať prvý rok.“

Vtedy sa ocko zasmial. Skutočne sa zasmial. „To nemyslíš vážne!“

„Myslím to vážne.“

„Kde mám nahrabať dva litre, Jess?“

„Len som si myslela, že...“

„Stále nemám poriadny džob. Tu jednoducho nie je nič voľné. Ešte som sa len... postavil na nohy. Prepáč, zlato, ale to nepôjde.“

„Nemôže nám pomôcť tvoja mama? Možno má nejaké úspory.

Môžem sa s ňou porozprávať?“

„Nie. Je... vonku. A nechcem, aby si z nej pumpovala prachy.

Má dosť starostí aj bez toho.“

„Ja z nej nechcem pumpovať prachy, Marty. Len som si pomyslela, že by možno chcela pomôcť svojim jediným vnúčatám.“

„Už to nie sú jej jediné vnúčatá. Elena má syna.“ Tanzie skamenela.

„Nevedela som, že Elena bola tehotná.“

„Áno, chcel som ti to povedať.“

Tanzie má malého bratanca, a ani o tom nevedela. Norman sa jej zvalil k nohám. Pozrel na ňu tými veľkými hnedými očami, potom sa pomaly prekotúľal nabok a zastonal, akoby ležať na zemi bola ťažká drina.

„Tak... čo keby sme predali rolls?“

„Nemôžem predať rolls. Znova začínam podnikať vo svadobnom biznise.“

„Už takmer dva roky hrdzavie v garáži.“

„Viem. Prídem si poň. Len tu nemám miesto na garážovanie.“ Obaja hovorili veľmi ostro. Ich rozhovory sa často končili takto.

Počula mamu, ako sa zhlboka nadýchla. „Mohol by si o tom aspoň porozmýšľať, Marty? Tanzie veľmi túži chodiť do tej školy. Veľmi, naozaj veľmi. Keď sa s ňou rozprával ten matematikár, tvár sa jej tak rozžiarila ako nikdy, odkedy...“

„Odkedy som odišiel.“

„Nemyslela som to tak.“

„Takže všetko je moja vina.“

„Nie, nie je všetko tvoja vina, Marty. Ale nemienim sa tváriť, že keď si odišiel, bolo im do smiechu. Tanzie nechápe, prečo ju občas nenavštíviš. Nechápe, prečo ťa takmer vôbec nevidí.“

„Nemôžem si dovoliť tú cestu, Jess. To dobre vieš. Nemá zmysel, aby si stále vyrývala. Bol som chorý.“

„Viem, že si bol chorý.“

„Kedykoľvek môže prísť za mnou. Už som ti povedal. Pošli ich cez polročné prázdniny oboch sem.“

„Nemôžem. Sú primladí na to, aby cestovali sami takú diaľku.

A nemôžem si dovoliť zaplatiť cestu všetkým.“

„Predpokladám, že aj to je moja vina.“

„Prepánajána.“

Tanzie si zaryla nechty do dlaní. Norman sa na ňu díval a čakal.

„Nechcem sa s tebou hádať, Marty,“ povedala mama ticho a pomaly, ako keď učiteľka vysvetľuje žiakom niečo, čo by už mali vedieť. „Len chcem, aby si porozmýšľal o nejakej možnosti, že by si prispel. Zmenilo by to Tanzie život. Nikdy by nemusela zápasiť tak... ako zápasíme my.“

„To nehovor.“

„Ako to myslíš?“

„Nevidela si správy, Jess? Všetci vysokoškoláci sú bez práce. Je úplne jedno, aké bude mať vzdelanie. Aj tak bude zápasiť.“ Odmlčal sa. „Nie, nemá zmysel, aby sme sa len preto zadlžili. Samozrejme, také školy budú tvrdiť, že sú špeciálne, naša dcéra je génius a bude mať v živote úžasné príležitosti, ak tam bude chodiť a tak ďalej, a tak ďalej. To vždy hovoria.“

Mama nič nepovedala.

„Nie, ak je taká múdra, ako tvrdia, nájde si vlastnú cestu. Bude musieť chodiť do McArthurovej školy ako všetci ostatní.“

„Ako tí malí darebáci, ktorí celý čas rozmýšľajú len o tom, ako rozmlátiť Nickymu tvár. A dievčatá, ktoré majú na ksichte kilo mejkapu a nechcú cvičiť na telocviku, aby si nepolámali nechty. Tam by jej nebolo dobre, Marty. Jednoducho by tam nezapadla.“

„Teraz hovoríš ako snobka.“

„Nie, hovorím ako matka, ktorá si uvedomuje, že jej dcéra je trochu iná a bolo by jej lepšie v škole, ktorá to vie oceniť.“

„To je nad moje sily, Jess. Mrzí ma to.“ Hovoril neprítomne, akoby počul niečo z diaľky. „Pozri, musím končiť. Povedz jej, aby mi v nedeľu zaskypovala.“

Zavládlo dlhé ticho. Tanzie narátala do štrnásť.

Vtedy počula, ako sa otvorili dvere a Nicky povedal: „To prebehlo celkom dobre.“

Tanzie sa sklonila a konečne poškrabkala Normana po bruchu. Zatvorila oči, aby nevidela slzu, ktorá padla na Normanovu srsť.

„Kúpila si v poslednom čase nejaké žreby?“

„Nie.“

Ticho trvalo deväť sekúnd. Potom sa ozval mamin hlas: „Hm, tuším by sme mali začať.“

3

Ed

Deanna Lewisová. Možno nebola najkrajšia, ale rozhodne získala najviac bodov naEdovom aRonanovom rebríčku dievčat nainternáte, sktorými sa oplatí rozdať si to anetreba predtým stiahnuť štyri pivá.

Počas troch rokov nauniverzite si ho ani poriadne nevšimla, iba raz, keď hnusne lialo, bola nastanici apožiadala ho, aby ju vzal nainternát vosvojom mini cooperi. Sedela nasedadle spolujazdca aon mal celý čas taký zviazaný jazyk, že ledva povedal slovo, ozval sa iba nakonci cesty: „Nijaké strachy.“ Tie dve slová sa mu podarilo vysloviť ceztri oktávy. Sklonila sa, aby si odlepila zpodrážky prázdne vrecko odčipsov, spôsobne ho hodila podsedadlo azabuchla dvere.

Ak bol Ed natom zle, Ronan bol natom ešte horšie. Jeho láska ho ťažila ako činka. Písal jej básne, anonymne jej posielal kvety naValentína, usmieval sa naňu, keď vjedálni stáli vrade, ausiloval sa netváriť zdrvene, keď si ho nevšímala. Keď spromovali, založili si firmu anemysleli naženy, ale nasoftvér – až kým sa softvér nestal niečím, načo mysleli radšej –, Deanna Lewisová sa premenila naspomienku naštudentské časy. „Ach... Deanna Lewisová!“ vzdychali ahľadeli dodiaľky, akoby ju videli spomalene plávať nadhlavami ostatných hostí vbare.

Apotom zhruba predtromi mesiacmi, pol roka potom, čo odišla Lara aprivlastnila si byt vRíme, polovičku burzových podielovachuť znova si sniekým začať, Deanna Lewisová si ho pridala nafacebooku. Už niekoľko rokov žila vNew Yorku, ale chystala sa vrátiť achcela dobehnúť zameškané sostarými priateľmi zuniverzity. Spomína si naReenu? AnaSama? Mohol by niekedy skočiť nadrink? Potom sa hanbil, že otom nepovedal Ronanovi. Ronan je zaneprázdnený upgradom nového softvéru, hovoril si. Trvalo mu celé roky, kým Deannu vytesnil zhlavy. Práve začal randiť sdievčaťom zdobročinnej vývarovne. Ale vskutočnosti išlo oto, že Ed už celú večnosť nebol narande avkútiku srdca túžil ukázať Deanne Lewisovej, čo sa zneho stalo, odkedy predrokom predali spoločnosť.

Pretože sa ukázalo, že zapeniaze sa dá zohnať niekto, kto sa vám postará ošaty, pleť, vlasy aj telo. AEd Nicholls už nevyzeral ako ten čudák sozviazaným jazykom, ktorý ju viezol vmini cooperi. Neobliekal sa okato draho, ale vedel, že bohatstvo zneho vtridsiatich troch rokoch vyžaruje ako neviditeľná vôňa.

Stretli sa vbare vSoho. Ospravedlnila sa – Reena ich naposlednú chvíľu nechala vštichu. Má malé dieťa. Pritých slovách trochu posmešne zdvihla obočie. Dávno potom si uvedomil, že Sam vôbec neprišiel. NaRonana sa nespýtala.

Nedokázal odnej odtrhnúť pohľad. Vyzerala rovnako, ale lepšie. Tmavé vlasy jej nadskakovali napleciach ako vreklame našampón. Bola milšia, než si pamätal, akási ľudskejšia. Možno aj zlaté dievčatá sa začnú držať prizemi, keď ich univerzita vypustí dosveta. Smiala sa navšetkých jeho vtipoch. Vycítil, ako ju prekvapilo, že nie je taký, ako si ho pamätala. Amal ztoho dobrý pocit.

Podvoch hodinách sa rozišli. Nečakal, že sa mu znova ozve, ale odva dni mu zavolala. Tentoraz šli doklubu, tancovali, akeď zdvihla ruky nadhlavu, mal čo robiť, aby si ju nepredstavoval vposteli. Pritreťom či štvrtom drinku mu vysvetlila, že sa práve rozišla spartnerom. Rozchod bol hrozný. Veru nevie, či ešte niekedy chce mať vážny vzťah. Prikyvoval nasprávnych miestach aporozprával jej osvojej exmanželke Lare, ktorá vyhlasovala, že práca bude vždy jej prvou láskou aže ho musí nechať, aby si zachovala zdravý rozum.

„Trochu melodramatické,“ poznamenala Deanna.

„Je Talianka. Aherečka. Celý život sňou je melodráma.“

„Bola,“ opravila ho. Pritých slovách mu hľadela doočí. Keď hovoril, pozerala mu naústa, čo ho zvláštne rozptyľovalo. Porozprával jej oich spoločnosti: oprvých pokusných verziách, ktoré sRonanom vytvorili vjeho spálni, oproblémoch softvéru, ostretnutiach smediálnym magnátom, ktorý ich dopravil vosvojom súkromnom lietadle doTexasu aškaredo im nadával, keď odmietli jeho ponuku nakúpu spoločnosti.

Povedal jej, ako sfirmou vyšli naverejnosť, on sedel nakraji vane adíval sa nadispleji mobilu, ako ich podiely stúpajú astúpajú, acelý sa roztriasol, keď si uvedomil, ako radikálne sa mu zmení život.

„Ty si taký bohatý?“

„Mám sa fajn.“ Uvedomil si, že to vyznelo dosť pompézne. „No... samozrejme, kým som sa nerozviedol, mal som sa lepšie... ale mám sa fajn. Vieš, mňa peniaze až tak nezaujímajú.“ Pokrčil plecami.

„Jednoducho rád robím svoju prácu. Mám rád svoju spoločnosť. Rád vymýšľam čosi nové amením svoje nápady načosi, čo ľuďom fakt pomôže.“

„Ale predal si ju?“

„Už bola hrozne veľká apovedali mi, že ak ju predáme, chlapi voblekoch sa postarajú ofinančné záležitosti. Mňa tá stránka nikdy nezaujímala. Akurát mám kopu podielov.“ Uprene naňu hľadel.

„Máš fakt krásne vlasy.“ Netušil, prečo to povedal.

Vtaxíku ho pobozkala. Deanna Lewisová rukami sdokonalou manikúrou pomaly obrátila jeho tvár ksvojej apobozkala ho. Hoci oduniverzitných čias uplynulo viac ako dvanásť rokov – dvanásť rokov, počas ktorých bol Ed Nicholls krátko ženatý smodelkou aherečkou –, tichý hlások vjeho hlave hovoril stále dookola: bozkáva ma Deanna Lewisová. Nielenže ho bozkávala, ale vyhrnula si sukňu aprehodila mu dlhú štíhlu nohu ceznohu – nedbala nataxikára –, pritisla sa knemu avkĺzla mu rukami podkošeľu. Nezmohol sa naslovo ani namyšlienku. Akeď taxík zastal predjeho domom, hovoril samé hlúposti anielenže nepočkal nadrobné, ale ani neporátal guču bankoviek, čo dal taxikárovi.

Sex bol skvelý. Bože, priam úžasný! Pohybovala sa ako pornohviezda. Vposledných mesiacoch života sLarou mal primilovaní pocit, akoby mu preukazovala službu, závislú odpravidiel, ktorým rozumela iba ona – či jej venoval dosť pozornosti, či sňou strávil dosť času, či ju vzal navečeru alebo či chápal, ako ju zranil.

Keď ho Deanna Lewisová uvidela nahého, oči akoby sa jej odhladu rozsvietili znútra. Ach bože! Deanna Lewisová!

Vpiatok večer prišla znova. Mala nasebe tie šialené nohavičky nabokoch sošnúrkami, stačilo ich rozviazať apomaly jej skĺzli postehnách dolu. Pomilovaní si ušúľala džoint, ahoci normálne nehulil, cítil, ako sa mu hlava príjemne krúti, zaboril jej prsty dohodvábnych vlasov aprvý raz odLarinho odchodu mal pocit, že život je celkom fajn.

Avtedy mu oznámila: „Povedala som onás našim.“ Mal problém sústrediť sa. „Vašim? To ako rodičom?“

„Dúfam, že nemáš nič proti tomu. Vieš, je mi stebou... strašne dobre... mám pocit, akoby som znova niekam patrila, chápeš?“

Ed hľadel najeden bod nastrope. Nič sa nedeje, hovoril si. Mnohí ľudia hovoria rodičom také čosi. Aj keď sniekým chodia len dva týždne.

„Mala som hrozné depresie. Ateraz mám jednoducho pocit...“ žiarivo sa naňho usmiala, „... šťastia. Cítim sa šialene šťastná. Ráno sa zobudím amyslím nateba. Ahovorím si, že všetko bude dobré.“ Vústach mu zvláštne vyschlo. Nebol si istý, či ztoho džointu.

„Mala si depresie?“ spýtal sa.

„Už mi je fajn. Vieš, naši boli fakt super. Poposlednej epizóde ma vzali kdoktorovi aten mi naordinoval dobrú liečbu. Lieky očividne zbavia človeka zábran, ale zatiaľ sa nikto nesťažoval. Ha-ha-ha!“

Podal jej džoint.

„Vieš, všetko prežívam veľmi intenzívne. Môj psychiater hovorí, že som mimoriadne senzitívna. Niektorí ľudia životom jednoducho preskáču. Ja medzi nich nepatrím. Keď niekedy čítam, že zomrelo nejaké zviera alebo vnejakej exotickej krajine zavraždili dieťa, celý deň preplačem. Doslova. Aj vškole som bola taká. Nepamätáš sa?“

„Nie.“

Položila mu ruku napenis. Ed si bol zrazu istý, že sa nepreberie kživotu.

Pozrela naňho. Vlasy jej padali dotváre, odfúkla si ich. „Je to hrozné, keď človek stratí prácu aj domov. Nemáš predstavu, aké to je byť namizine.“ Hľadela naňho, akoby zvažovala, koľko mu má povedať. „Myslím skutočne namizine.“

„Ako... ako to myslíš?“

„Vieš, dlhujem svojmu ex kopu peňazí, povedala som mu, že mu ich nemôžem vyplatiť. Momentálne mám nakreditke veľký dlh, ale on mi vyvoláva amelie otom stále dookola. Strašne ma to stresuje. Aon nechápe, aká som vystresovaná.“

„Oakej sume hovoríš?“

Povedala mu. Keď mu ovisla sánka, dodala: „Aneponúkaj sa, že mi to požičiaš. Odfrajera by som peniaze nikdy nevzala. Ale je to nočná mora.“

Ed sa usiloval nemyslieť navýznam slova „frajer“.

Pozrel naňu, videl, ako sa jej chveje spodná pera. Preglgol.

„Ehm... si vpohode?“

Usmiala sa priveľmi rýchlo, priveľmi naširoko. „Je mi fajn! Vďaka tebe mi je teraz skutočne fajn.“ Prešla mu prstom pohrudi. „Priznám sa ti, bolo úžasné chodiť napríjemné večere anerobiť si obavy, zčoho ich zaplatím.“ Pobozkala ho nabradavku.

Vtú noc mala ruku prehodenú cezjeho hruď. Ed nespal aľutoval, že nemôže zavolať Ronanovi.

Vrátila sa ďalší piatok apotom znova vpiatok. Nereagovala nanarážky, že on musí cezvíkend robiť. Otec jej dal peniaze najedlo.

„Povedal, že mu hrozne odľahlo, keď ma uvidel znova šťastnú.“

Som prechladnutý, varoval ju, keď knemu pribehla cezcestu zostanice metra. Bude najlepšie, ak sa nebudú bozkávať.

„Mne je to jedno. Čo je tvoje, to je aj moje,“ vyhlásila acelých dvadsať sekúnd sa neodtrhla odjeho tváre.

Zašli domiestnej pizzerie. Eda sa pripohľade naňu zmocnila panika. Často hovorila osvojich pocitoch. Vraj pripohľade načervený autobus je šťastná, pripohľade nazvädnutý kvet vokne kaviarne jej je doplaču. Niekedy bola taká zaujatá rozprávaním, že zabudla jesť sozatvorenými ústami. Keď išla vjeho byte nazáchod, dvere nechala otvorené, akeď močila, znelo to, akoby močil kôň.

Natoto nebol pripravený. Chcel byť vosvojom byte sám. Chcel, aby tam bolo ticho avšetko prebiehalo podľa zabehaných pravidiel. Nemohol uveriť, že niekedy žil sám.

Vten večer jej povedal, že sňou nechce sexovať. „Som fakt unavený.“

„Veď ja ťa preberiem...“ Začala sa knemu zakrádať podpaplónom. Nasledovalo čosi, čo by zainých okolností bolo smiešne – ona mala otvorené ústa, pripravené zaútočiť najeho genitálie, on ju zúfalo ťahal podpazuchy hore.

„Fakt, Deanna, teraz nie.“

„Tak sa môžeme ksebe pritúliť. Teraz viem, že ma nechceš iba premoje telo.“ Prehodila si jeho rameno cezchrbát aticho radostne zakňučala ako zvieratko.

Ed Nicholls len ležal potme sotvorenými očami anadýchol sa.

„Takže... Deanna... nabudúci víkend musím ísť naslužobnú cestu.“

„Nanejaké pekné miesto?“ Prebehla mu prstom postehne.

„Ehm... doŽenevy.“

„Ach, to je úžasné! Mám sa schovať dotvojho kufra? Mohla by som ťa čakať vhotelovej izbe avyhladiť ti vrásky.“ Prstom mu prešla počele. Mal čo robiť, aby sa neodtiahol.

„Naozaj? To je milé. Ale nie je to taká cesta.“

„Máš šťastie. Ja hrozne rada cestujem. Keby som nebola namizine, okamžite by som sadla nalietadlo.“

„Naozaj?“

„Je to moja vášeň. Mám slobodného ducha arada idem, kam ma vietor zaveje.“ Načiahla sa pobalíček cigariet, jednu vytiahla, zapálila si.

Chvíľu ležal apremýšľal. „Máš nejaké akcie alebo podiely?“ Odkotúľala sa zneho aľahla si navankúš. „Nieže mi navrhneš,aby som hrala naburze, Ed. Nemám dosť nato, aby som si mohla dovoliť hazard.“

Vyšlo to zneho zničoho nič, ani si to nestihol premyslieť. „Nie je to hazard.“

„Čo?“

„Odva týždne spúšťame niečo nové. To bude bomba!“

„Bomba?“

„Nemôžem ti veľa povedať. Ale už dlhší čas natom pracujeme. Naše akcie vyletia hore. Chlapci zobchodného oddelenia sú celí hotoví.“

Bezslova ležala vedľa neho.

„Teda, viem, že sme sa veľmi nerozprávali opráci, ale toto nám zarobí majland.“

Nezdalo sa, že by ju presvedčil. „Ty chceš, aby som vrazila svojich posledných pár dolárov doniečoho, čo ani neviem, ako sa volá?“

„Nemusíš poznať názov. Stačí, ak si kúpiš nejaké akcie mojej spoločnosti.“ Ľahol si nabok. „Pozri, vlož dotoho pár tisíc dolárov aručím ti zato, že odva týždne budeš mať dosť, aby si vyplatila svojho bývalého. Abudeš slobodná! Budeš si môcť robiť, čo chceš! Cestovať posvete!“

Dlho bolo ticho.

„Takto zarábaš peniaze, Ed Nicholls? Vezmeš ženu dopostele apresvedčíš ju, aby si kúpila zapár tisíc tvoje akcie?“

„Nie, to je...“

Obrátila sa avtedy videl, že žartuje. Prstom mu prešla potvári.

„Si kumne taký milý. Aje to príjemná myšlienka. Ale ja nemám niekoľko tisíc, ktoré by som dotoho mohla investovať.“

Tie slová mu vyšli zúst, ani sám nevedel ako. „Ja ti ich požičiam. Ak ti zarobia peniaze, vrátiš mi ich. Ak nie, bude to moja vina, že som ti zle poradil.“

Rozosmiala sa, ale keď videla, že nežartuje, stíchla.

„To by si premňa urobil?“

Ed pokrčil plecami. „Chceš počuť pravdu? Päťtisíc premňa teraz nič neznamená.“ Adal by som ti aj desať ráz toľko, keby si odišla.

Vyvalila oči. „Páni, to je asi to najkrajšie, čo premňa niekto kedy urobil.“

„Ach... otom pochybujem.“

Keď nadruhé ráno odchádzala, vypísal jej šek. Práve si zopla vlasy sponou arobila naseba grimasy vzrkadle vhale. Voňala jablkami.

„Meno tam nevypíš,“ požiadala ho, keď si uvedomila, čo robí. „Požiadam brata, aby to urobil namiesto mňa. On sa vyzná vburzových záležitostiach. Ačo to vlastne kupujem?“

„Vážne?“

„Nemôžem si pomôcť. Vtvojej blízkosti nedokážem rozmýšľať.“ Vkĺzla mu rukami doboxeriek. „Vrátim ti to, len čo budem môcť. Sľubujem.“

„Ako myslíš. Len... nikomu inému otom nehovor, dobre?“

Jeho falošne veselý hlas sa odrážal odstien vbyte atlmil varovný hlas vjeho hlave.

Zmenil si číslo mobilu ahovoril si, že jej to neoznámil iba omylom. Nakoniec mu odnej prestali prichádzať maily. Prešli dva mesiace. SRonanom si občas šli posedieť anadávali namužov voblekoch. Ed ho počúval apritom zvažoval klady azápory dievčaťa zvývarovne. Mal pocit, že dostal cennú lekciu. Alebo akoby unikol predguľkou. Nevedel, čo ztoho.

„Ed?“

„Čo je?“ Ticho.

„Akde si?“