Start

Jojo Moyes

THE GIRL YOU LEFT BEHIND

Copyright © 2012 by Jojo Moyes

Translation © 2014 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu The Girl You Left Behind

(Penguin Group, Ltd, Londýn 2012) preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Obálku navrhol Emil Křižka, upravil Augustín Putera.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2014

ako svoju 682. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4075-9

Venujem Charlesovi, ako vždy

Prvá časť

1

St. Péronne

október 1916

Snívalo sa mi o jedle. O chrumkavých bagetách, o panensky bielej striedke chleba čerstvo vytiahnutého z rúry, o zrelom syre. O hrozne a slivkách naložených na mise dovysoka, o vzduchu presýtenom ich vôňou. Už som sa za nimi chcela načiahnuť, no zastavila ma sestra. „Nechaj ma,“ zamrmlala som. „Som hladná.“

„Sophie, zobuď sa.“

Ten syr som priam cítila na jazyku. Dám si kus reblochonu, k tomu krajec teplého chleba a strčím si do úst bobuľku hrozna. Cítila som tú intenzívnu sladkosť, jeho arómu.

Ale sestra ma chytila za zápästie a zastavila ma. Taniere zmizli, vône sa rozplynuli. Načahovala som sa za nimi, ale praskali ako mydlové bubliny.

„Sophie.“

„Čo je?“

„Majú Auréliena!“

Obrátila som sa na bok a zažmurkala som. Sestra mala na hlave plátenný čepiec tak ako ja, aby jej nebolo chladno. Aj v slabom svetle sviečky som videla, že je bledá, oči má vyvalené od hrôzy. „Majú Auréliena. Sú dolu.“

Myseľ sa mi začala rozjasňovať. Zdola bolo počuť krik mužov, ich hlasy sa odrážali od kamenného nádvoria, v kuríne kotkodákali sliepky. V tej hustej tme vzduch desivo vibroval. Posadila som sa na posteli, pritiahla som si nočnú košeľu a pokúšala som sa zapáliť sviečku na nočnom stolíku.

Prešla som povedľa sestry k oknu a pozrela som na námestie na vojakov osvetlených reflektormi ich auta a na mladšieho brata – ten držal ruky nad hlavou a usiloval sa vyhýbať pažbám pušiek, ktoré naňho dopadali.

„Čo sa deje?“

„Vedia o prasiatku.“

„Čože?“

„Zrejme im to prezradil monsieur Suel. Počula som z izby, ako vykrikujú. Hovoria, že ak im Aurélien nepovie, kde je, vezmú ho so sebou.“

„Nič nepovie,“ odvetila som.

Zrazu sme počuli bratov krik a obe sme sa strhli. Ledva som spoznávala svoju sestru – vyzerala na štyridsať, nie na dvadsaťštyri. Vedela som, že v mojej tvári sa odráža jej strach. Tohto sme sa obávali.

„Je s nimi aj kommandant. A prasa nájdu,“ zašepkala Hélène a hlas sa jej v panike zlomil, „všetkých nás zatknú. Veď vieš, čo sa stalo v Arrase. Stane sa z nás exemplárny prípad. A čo bude s deťmi?“

Hlavou mi vírili myšlienky a od strachu, že môj brat prehovorí, som úplne osprostela. Prehodila som si cez plecia štólu, po špičkách som prešla k oknu a vykukla som na dvor. Prítomnosť kommandanta prezrádzala, že to nie sú len nejakí opití vojaci, ktorí si vybíjajú frustráciu vyhrážkami – dostali sme sa do problémov. Jeho prítomnosť znamenala, že sme spáchali zločin – a zločin treba potrestať.

„Nájdu ho, Sophie. Za pár minút ho majú. A potom...“ Hélène nedohovorila.

Zatvorila som oči a potom som ich znova rýchlo otvorila. „Choď dolu,“ povedala som. „Tvár sa, že nič nevieš. Spýtaj sa ich, čo urobil Aurélien. Porozprávaj sa s ním, zabav ho. Daj mi trochu času, kým vojdú do domu.“

„Čo urobíš?“

Chytila som sestru za rameno. „Choď. Ale nič im nehovor, rozumieš? Všetko poprieš.“

Sestra chvíľu váhala, potom vybehla na chodbu, nočná košeľa za ňou povievala. Neviem, či som sa niekedy cítila tak osamelo ako v tých chvíľach, hrdlo mi zvieral strach, na pleciach mi visel osud celej našej rodiny. Vbehla som do otcovej pracovne, prehrabávala som sa v zásuvkách v jeho veľkom stole, všetko som z nich vysypala na dlážku – staré perá, kúsky papiera, kolieska z pokazených hodiniek, účty – a ďakovala som Bohu, keď som konečne našla, čo som hľadala. Potom som zbehla na prízemie, otvorila som dvere na pivnici a zišla som po studených kamenných schodoch istým krokom, ani som nepotrebovala blikotavé svetlo sviečky. Zdvihla som ťažkú závoru vzadu v pivnici – kedysi bola po strop plná pivných sudov a dobrého vína –, odsunula som prázdny sud a otvorila som dvierka na železnej peci na chlieb.

Prasiatko, ešte dosť malé, nedorastené, ospalo zažmurkalo. Zdvihlo sa na nohy, pozrelo na mňa zo slamenej podstielky, zakrochkalo. Dostalo sa k nám počas rekvirovania farmy monsieur Girarda. Zatúlalo sa v tom chaose, odbehlo od prasiec, ktoré nakladali do nemeckého nákladiaka, a veľmi rýchlo našlo skrýšu v širokej sukni starej mamy Poilânovej. Bolo to ako dar od Boha. Celé týždne sme doň pchali žalude a liali pomyje v nádeji, že sa nám ho podarí vykŕmiť, aby z neho bolo dosť mäsa pre všetkých. Predstava chrumkavej kožky a šťavnatého mäska napĺňala počas uplynulého mesiaca radosťou všetkých, čo žili v hoteli Le Coq Rouge.

Zvonka som znova začula bratov krik, potom sestrin naliehavý hlas, ktorý prerušil drsný krik nemeckého oficiera. Prasiatko na mňa uprelo múdre, chápavé očká, akoby poznalo svoj osud.

„Mrzí ma to, mon petit,“ zašepkala som, „ale toto je naozaj jediná možnosť.“ A spustila som ruku.

O chvíľu som už bola vonku. Zobudila som Mimi a povedala som jej, že musí ísť so mnou, ale nesmie ani ceknúť – to dieťa videlo v posledných mesiacoch toľko hrôzy, že poslúchalo na slovo. Pozrela na mňa, ako držím v náručí jej malého bračeka, vykĺzla z postele a vložila mi ruku do dlane.

Vo sviežom povetrí bolo cítiť blížiacu sa zimu, ešte vždy sa tam vznášala vôňa ohňa, ktorý sme si zapálili večer. Cez kamenný oblúk na zadných dverách som uvidela kommandanta a zaváhala som. Nebol to herr Becker, ktorého sme poznali a nemali radi. Tento muž bol štíhlejší, čerstvo oholený, ľahostajný. Aj v tej tme som mu videla v tvári inteligenciu, nie surovú nevedomosť, a zmocnil sa ma strach.

Tento nový kommandant špekulatívne hľadel do našich okien – možno zvažoval, či im táto budova neposkytne vhodnejšie ubytovanie než farma Fourrierovcov, kde nocovali vyšší nemeckí dôstojníci. Zrejme si uvedomoval výhodu – vyvýšená poloha by mu umožnila lepší výhľad na celé mesto. Boli tam stajne, ako aj desať izieb z čias, keď bol náš dom prosperujúcim hotelom.

Hélène čupela na dlažbe, rukami chránila Auréliena.

Jeden z mužov namieril pušku, ale kommandant zdvihol ruku. „Vstaňte,“ prikázal im. Hélène sa posunula dozadu, ďalej od neho. Videla som, že tvár má napätú od strachu.

Cítila som, ako mi Mimi pevnejšie zovrela ruku, opätovala som jej stisk, no srdce som mala až v hrdle. Nato som podišla bližšie.

„Prebohaživého, čo sa tu deje?“ Na kamennom námestí zaznel môj hlas veľmi jasne.

Kommandant pozrel na mňa, prekvapený tým tónom – v oblúkovom vchode videl mladú ženu s dieťaťom, dieťa si cmúľalo prst a držalo sa jej za sukne, druhé dieťa sa jej tislo k prsiam. Nočný čepiec som mala mierne nakrivo, bielu nočnú košeľu takú spratú, až som na tele ledva vnímala tú látku. Len aby nepočul, ako divo mi bije srdce.

Obrátila som sa priamo naňho: „Za aké údajne nevhodné správanie nás teraz prišli potrestať vaši muži?“

Predpokladala som, že naposledy sa s ním takto rozprávala žena pred odchodom z domu. Na nádvorí zavládlo zdesené ticho. Môj brat aj sestra čupiaca na zemi sa lepšie obrátili, aby ma videli, a veľmi dobre si uvedomovali, kam môže takáto neposlušnosť viesť.

„A vy ste kto?“

„Madam Lefèvrová.“

Videla som, že mi pozerá na ruku, či mám obrúčku. Nemusel sa obťažovať – ako väčšina žien v okolí aj ja som ju dávno predala, aby sme mali na jedlo.

„Madam, dostali sme informáciu, že nezákonne chováte hospodárske zvieratá.“ Po francúzsky hovoril celkom dobre – dôkaz, že už dlhšie sa zdržuje na okupovanom území. Hlas mal pokojný. Toto nie je muž, ktorý by sa cítil ohrozený nečakaným vývojom situácie.

„Hospodárske zvieratá?“

„Podľa informácie zo spoľahlivého zdroja tu chováte prasa. Iste viete, že ukrývanie hospodárskych zvierat pred vojenskou správou sa trestá väzením.“

Hľadela som mu do očí. „A viem aj to, kto vám také čosi nahovoril. Monsieur Suel, non?“ Líca mi očerveneli, vlasy spletené do dlhého vrkoča prehodeného cez plece ma na šiji až šteklili.

Kommandant sa obrátil na svojho pobočníka. Muž odvrátil pohľad – bolo jasné, že je to tak.

„Viete, herr kommandant, monsieur Suel sem chodí aspoň dva razy do mesiaca a pokúša sa nás presvedčiť, že v čase neprítomnosti manželov potrebujeme jeho útechu. A keďže ani zďaleka nejavíme záujem o túto jeho údajnú láskavosť, revanšuje sa nám tým, že na nás donáša a ohrozuje nám život.“

„Vojenská správa by nekonala, keby zdroj nebol dôveryhodný.“ „Dovolím si tvrdiť, herr kommandant, že vaša návšteva svedčí o opaku.“

Uprel na mňa nepreniknuteľný pohľad. Zvrtol sa na podpätku a zamieril ku vchodovým dverám. Nasledovala som ho, potkýnajúc sa o nočnú košeľu, čo som sa usilovala držať s ním krok. Bolo mi jasné, že už môj odvážny tón môže považovať za priestupok. Ale v tej chvíli som sa nebála.

„Len na nás pozrite, herr kommandant. Vyzeráme ako ľudia, ktorí si pochutnávajú na hovädzine, jahňacine či bravčovom?“ Obrátil sa, vrhol pohľad na moje vycivené zápästia vytŕčajúce z rukávov na nočnej košeli. Len za posledný rok som v páse schudla päť centimetrov. „Naozaj sa vám zdáme smiešne bucľaté? Z dvadsiatich sliepok nám zostali len tri, ktoré s radosťou kŕmime, aby si vaši muži mohli chodiť po vajcia. A my zatiaľ žijeme na múke, na čoraz menšom prídele mäsa, na kukuričnom a otrubovom chlebe, ktorým by sme inokedy nekŕmili ani dobytok.“

Už bol v zadnej hale, podpätky mu klopotali na dlažbe. Zaváhal, prešiel k baru a vyštekol nejaký príkaz. Z ničoho nič sa zjavil vojak a podal mu lampu.

„Nemáme ani len mlieko pre naše malé deti, ktoré plačú od hladu, a z podvýživy sme stále chorľavé. A vy napriek tomu prídete uprostred noci, vyľakáte dve ženy a surovo sa správate k nevinnému chlapcovi. Vyhrážate sa nám, pretože na nás nejaký chlipník žaloval, že tu hodujeme?“

Ruky sa mi triasli. Videl, ako sa mi dieťatko zamrvilo v náručí, a uvedomila som si, že od napätia ho zvieram veľmi tuho. Ustúpila som, napravila som si štólu a utíšila som dieťa. Potom som zdvihla hlavu. Nedokázala som potlačiť trpkosť a hnev v hlase.

„Prehľadajte to tu, herr kommandant. Obráťte dom hore nohami, zničte všetko to, čo ešte nie je zničené. Prehľadajte aj maštale, hoci vaši muži si už dávno pobrali všetko, čo chceli. Keď nájdete to údajné prasa, dúfam, že si na ňom vaši chlapi dobre pochutnajú.“

Dívala som sa mu do očí dlhšie, než by bol možno očakával. Cez okno som videla, ako moja sestra nočnou košeľou utiera Aurélienovi rany a usiluje sa zastaviť krvácanie. Nad nimi stáli traja nemeckí vojaci.

Oči si mi privykli na tmu – videla som, že kommandant váha. Jeho muži neisto čakali na povely. Mohol im prikázať, aby obrátili dom hore nohami, mohol nás všetkých zatknúť, aby nás potrestal za môj výbuch hnevu. Ale vedela som, že premýšľa, či Suel neklamal. Nevyzeral ako muž, ktorý by si pripustil, že sa mýli.

Keď sme s Édouardom hrávali poker, smial sa, že som zákerná protihráčka, lebo na tvári mi nikdy nevidieť skutočné pocity. Teraz som si pripomenula jeho slová – toto bola asi najdôležitejšia hra v mojom živote. Chvíľu sme s kommandantom na seba hľadeli. Cítila som, ako svet okolo nás znehybnel – z diaľky som počula streľbu z frontu, sestrin kašeľ, šuchorenie biednych vystrašených sliepok v kuríne. Všetko akoby na chvíľu zaniklo a boli sme tam len my dvaja s kommandantom – hrali sme hazardnú hru s pravdou. Prisahám, že som počula, ako mi tlčie srdce.

„Čo je toto?“

„Čo?“

Zdvihol lampu a slabé zlaté svetlo dopadlo na portrét – Édouard ma namaľoval krátko po svadbe. Vtedy som mala husté vlasy rozpustené na pleciach, pleť žiarivú a rozjasnenú, pohľad ženy, ktorá si uvedomuje, že je zbožňovaná. Pred pár týždňami som vytiahla ten portrét a povedala som sestre, že nech sa prepadnem, ak dovolím, aby nejakí Nemci rozhodovali, na čo sa budem dívať vo svojom dome.

Zdvihol lampu trochu vyššie, aby lepšie videl. Nedávaj ho tam, Sophie, varovala ma sestra. Budú z toho len problémy.

Keď sa konečne obrátil ku mne, zdalo sa mi, akoby sa nasilu musel odtrhnúť od obrazu. Pozrel na moju tvár, potom na portrét. „To namaľoval môj manžel.“ Neviem, prečo som cítila potrebu oznámiť mu to.

Možno preto, že vo mne horel spravodlivý hnev. Možno preto, aby som zvýraznila do očí bijúci rozdiel medzi dievčaťom na obraze a dievčaťom, čo stálo pred ním. Možno to vyvolalo plavovlasé dieťa plačúce pri mojich nohách. Možno aj kommandanti boli po dvoch rokoch unavení z toho, že nás prenasledovali pre maličkosti.

Ešte chvíľu hľadel na portrét, potom si pozrel na nohy.

„Myslím, že sme si to vyjasnili, madam. Náš rozhovor sa ešte neskončil. Ale dnes už vás ďalej nebudeme rušiť.“

Pobadal, ako ma to prekvapilo, nedokázala som zakryť ohromenie a videla som, že ho to uspokojilo. Možno mu stačilo, keď vedel, že verím, že som odsúdená na záhubu. Tento muž je inteligentný a prefíkaný. Musím si naňho dať pozor.

„Chlapi!“

Vojaci sa obrátili, slepo poslušní ako vždy, a vykročili k autu. V reflektoroch sa jasne črtali uniformy. Vyšla som za ním, stála som pred dverami. Počula som, ako povedal šoférovi, že má vyraziť do mesta, a už ho nebolo.

Počkali sme, kým vojenské vozidlo nezmizlo v diaľke – reflektormi si svietilo na cestu plnú výmoľov. Hélène sa roztriasla. Priložila si bielu ruku na čelo, zatvorila oči. Aurélien rozpačito postával pri mne, držal za ruku Mimi, hanbil sa za detinské slzy. Počkala som, kým nedoznelo hučanie motora. Pri stúpaní do kopca kvílil, akoby aj on protestoval.

„Ublížili ti, Aurélien?“ Dotkla som sa mu hlavy. Mal jazvy aj modriny. Čo sú to za ľudia! Zaútočiť na neozbrojeného chlapca!

Strhol sa. „Nebolelo to,“ vyhlásil. „Nebál som sa.“

„Myslela som, že ťa zatkne,“ povedala sestra, „... že nás všetkých zatkne.“ Bála som sa, keď sa takto tvárila – akoby stála nad priepasťou. Utrela si oči, so sileným úsmevom si čupla k dcérke, objala ju. „Sprostí Nemčúri. Ale nás vystrašili, čo? Hlúpa mamina, že sa dala vystrašiť.“

Dieťa ju ticho, vážne pozorovalo. Niekedy som premýšľala, či ešte dakedy uvidím na Miminej tvári úsmev.

„Mrzí ma to. Ale už je dobre,“ pokračovala. „Poďme všetci dnu. Mimi, máme trošku mliečka, zohrejem ti ho.“ Utrela si dlane do zakrvavenej nočnej košele, otrčila ku mne ruky. „Nemám ti vziať Jeana?“

Zrazu som sa kŕčovito roztriasla, akoby som si až teraz uvedomila, že som sa mala čoho báť. Nohy som mala ako z huspeniny, zúfalo som si túžila sadnúť. „Áno,“ prikývla som, „možno by si mohla.“

Sestra už nastavila ruky, potom vykríkla. V deke bolo zababušené prasiatko – do nočného vzduchu mu vytŕčal iba ružový rypáčik.

„Jean je hore, spí,“ vysvetlila som. Chytila som sa steny, aby som sa udržala na nohách.

Aurélien jej pozrel ponad plece. Všetci naň ohromene hľadeli.

„Mon Dieu.“

„Je mŕtve?“

„Len uspaté. Spomenula som si, že otec mal v pracovni fľašu chloroformu z čias, keď zbieral motýle. Preberie sa. Ale musíme mu vymyslieť inú skrýšu, keby sa náhodou vrátili. Iste sa vrátia.“

Vtedy sa Aurélien nesmelo, no radostne usmial. Úsmev bol v tých časoch naozaj vzácny. Hélène ukázala Mimi uspaté prasiatko a obe sa usmiali. Hélène sa mu stále dotýkala rypáčika a plieskala si rukou po tvári, akoby ani nemohla uveriť, čo drží v rukách.

„Ty si mala prasiatko rovno pred ich nosom? Oni sem prišli len kvôli nemu a ty si ho držala na rukách? A potom si im vynadala, že prišli?“ vykrikovala neveriacky.

„Rovno pred ich rypákmi,“ ozval sa Aurélien – už znova sa tváril silácky. „Ha, ty si ho držala rovno pred ich rypákmi!“

Sadla som si na mačacie hlavy a naplno som sa rozosmiala, tak, že po chvíli som nevedela, či sa smejem, alebo plačem. Môj brat sa zrejme zľakol, že ma pochytila hystéria, vzal ma za ruku a oprel sa o mňa. Mal štrnásť rokov a niekedy býval nafučaný ako muž, inokedy detinsky túžil po úteche.

Hélène bola ešte vždy zamyslená. „Keby som to bola vedela...“ zamrmlala. „Kedy sa z teba stala taká smelá žena, Sophie? Moja malá sestrička! Kto z teba urobil hrdinku? Keď sme boli malé, bola si len taká myšička. Myšička!“

Nebola som si istá, či poznám odpoveď.

Keď sme konečne vošli do domu, Hélène zohrievala mlieko a Aurélien si umýval dobitú tvár, zastala som pred portrétom.

Hľadelo na mňa dievča, s ktorým sa Édouard oženil, no ten výraz som už nespoznávala. On ho vo mne videl skôr než ostatní, už ten úsmev prezrádzal spokojnosť nielen rozdávanú, ale aj prijímanú. Prezrádzal hrdosť. Keď jeho parížski priatelia nechápali, prečo ľúbi mňa, obyčajnú predavačku, len sa usmial – už vtedy to vo mne videl.

Nikdy som si nebola istá, či chápe, že to tam bolo len vďaka nemu.

Stála som, hľadela na obraz a na okamih som si spomenula, aký to bol pocit byť dievčaťom, ktoré netrápi hlad či strach, a rozmýšľa iba o chvíľach, ktoré strávi sama s Édouardom. To dievča mi pripomínalo, že svet môže byť krásny a že kedysi boli v mojom svete veci – umenie, radosť, láska –, ktoré ho vypĺňali namiesto strachu, žihľavovej polievky a zákazu vychádzania. Vo svojom výraze som videla jeho. A vtedy som si uvedomila, čo som práve urobila. On mi pripomenul, že som silná a že ešte vždy mám dosť sily, aby som bojovala.

Keď sa vrátiš, Édouard, prisahám, že znova bude zo mňa to dievča, ktoré si namaľoval.

2

Na obed už o bábätku prasiatku vedeli v celom St. Péronne. Do baru v bývalom hoteli Le Coq Rouge stále prúdili zákazníci, hoci sme im okrem cigórie nemali veľmi čo ponúknuť. Dodávky piva boli zriedkavé a mali sme iba zopár desivo drahých fliaš vína. Prekvapilo ma, koľko ľudí nás navštívilo len preto, aby nám zaželali dobrý deň.

„A vy ste mu kázali, aby zmizol? Poslali ste ho dočerta?“ Starý René sa chechtal do fúzov, zvieral operadlo na stoličke, až plakal od smiechu. Už ma štyri razy požiadal, aby som mu to celé zopakovala, Aurélien to zakaždým trochu prikrášlil, až napokon bojoval s kommandantom so šabľou v ruke a ja som kričala: „Der Kaiser ist Scheiss!“

Usmiala som sa na Hélène – zametala dlážku v kaviarni. Proti návštevám som nenamietala. V poslednom čase sme v meste nemali veľmi čo oslavovať.

„Musíme byť opatrné,“ povedala Hélène, keď René odišiel a na pozdrav zdvihol klobúk. Pobavene sme sa za ním dívali – prechádzal popri pošte a zastal, aby si utrel oči. „Táto historka sa veľmi rozniesla.“

„Nikto nič nepovie. Všetci nenávidia Nemčúrov.“ Pokrčila som plecami. „Okrem toho každý túži po kúsku bravčoviny. Neudajú nás, aj oni chcú kúsok bravčovinky.“

Prasiatko sme v skorých ranných hodinách potajomky preniesli do vedľajšieho domu. Keď Aurélien pred pár mesiacmi rúbal staré pivové sudy, aby bolo drevo na kúrenie, zistil, že labyrint našej vínnej pivnice oddeľuje od susedov Foubertovcov iba úzky tehlový múr. V spolupráci s Foubertovcami sme opatrne vybrali z priečky nejaké tehly – a stala sa z toho úniková cesta. Keď Foubertovci prichýlili mladého Angličana a Nemci prišli na svitaní neohlásení, madam Foubertová predstierala, že nerozumie nemeckému dôstojníkovi, čím poskytla mladému mužovi čas, aby sa odkradol do pivnice a prešiel do nášho domu. Obrátili jej dom hore nohami, snorili aj v pivnici, ale pri slabom osvetlení si nikto nevšimol, že v tehlovom múre chýba malta.

Toto bol náš život – malé vzbury, drobné víťazstvá, príležitosť nakrátko zosmiešniť našich utláčateľov, člnky nádeje na obrovskom mori neistoty, odriekania a strachu.

„Takže ste sa zoznámili s novým kommandantom?“ Starosta sedel za stolom pri okne. Keď som mu priniesla kávu, naznačil mi, aby som si sadla. Často mi prebleslo hlavou, že jeho život je od okupácie ešte ťažší než život ostatných – večne sa musel s Nemcami dohadovať, aby mesto dostalo, čo potrebuje, ale oni ho pravidelne zatýkali, aby donútili neochotných obyvateľov mesta splniť, čo od nich chceli.

„Nepredstavil sa mi,“ odvetila som a položila som pred neho šálku.

Naklonil ku mne hlavu, stíšil hlas. „Herr Beckera poslali do Nemecka, vraj tam má viesť zajatecký tábor. Údajne mal v účtovných knihách nejaké nezrovnalosti.“

„Ani ma to neprekvapuje. Je to jediný chlap v okupovanom Francúzsku, ktorý sa za dva roky dvojnásobne rozšíril.“ Žartovala som, ale mala som zmiešané pocity z jeho odchodu. Z jednej strany bol herr Becker drsný a jeho prehnané tresty vyplývali z neistoty a strachu, že jeho muži ho nebudú považovať za dosť silného. Ale bol priveľmi hlúpy – slepý k prejavom odporu –, aby si vybudoval priateľstvá, ktoré by mu pomohli.

„Tak čo si myslíte?“

„O novom kommandantovi? Neviem. Mohli sme dostať aj horšieho... Neobrátil mi dom hore nohami, čo by Becker asi bol urobil, aby ukázal svoju silu. Ale,“ zvraštila som nos, „je inteligentný. Budeme si musieť dávať pozor.“

„Vaše názory sú v dokonalom súlade s mojimi, madam Lefèvrová.“ Usmial sa na mňa, ale nie očami. Pamätala som sa, že starosta bol kedysi veselý, panovačný muž, známy dobrosrdečnosťou – na každom mestskom zhromaždení jeho hlas znel najsilnejšie.

„Príde tento týždeň niečo?“

„Mala by prísť nejaká slanina. A káva. Trochu masla. Presný rozsah proviantu sa dozviem niekedy podvečer.“

Pozreli sme cez okno. Starý René už stál pri kostole – zastavil sa na kus reči s farárom. Ľahko uhádnuť, o čom sa rozprávali. Keď sa farár rozosmial a René sa štvrtý raz prehol v páse, nedokázala som potlačiť chichot.

„Nejaké nové správy od manžela?“

Uprela som pohľad znova na starostu. „Naposledy mi v auguste prišla pohľadnica. Vtedy bol pri Amiense. Napísal iba pár slov.“ Myslím na Teba vo dne v noci, stálo tam krásnym ozdobným písmom. Ty si hviezda, ktorá mi v tomto šialenom svete ukazuje smer. Dve noci som nespala a strachovala som sa oňho, kým mi Hélène nepovedala, že výrazom „šialený svet“ možno pokojne označiť aj svet, kde človek žije na takom tvrdom čiernom chlebe, že ho musí krájať sekáčom, a kde musí prasiatko ukrývať v peci na chlieb.

„Mne sa najstarší syn naposledy ozval pred tromi mesiacmi. Postupovali na Cambrai. Nálada je dobrá, napísal.“

„Dúfam, že ešte vždy je dobrá. A ako sa má Louisa?“

„Ďakujem, ujde to.“ Jeho najmladšia dcéra sa narodila s obrnou, mohla jesť iba niektoré jedlá, mala jedenásť rokov a podchvíľou bývala chorá. Celé mesto sa jej usilovalo pomáhať. Ak sa našlo trochu mlieka alebo sušenej zeleniny, zvyčajne to putovalo do starostovho domu.

„Keď bude silnejšia, povedzte jej, že sa na ňu pýtala Mimi. Hélène jej šije bábiku, presne takú, ako má Mimi. Pýtala sa, či môžu byť sestry.“

Starosta ju potľapkal po ruke. „Ste veľmi láskavé, dievčatá. Ďakujem Bohu, že ste sa vrátili sem, hoci ste mohli zostať v Paríži, tam je to bezpečnejšie.“

„Ach, nie je zaručené, že Nemčúri onedlho nebudú pochodovať po Champs-Élysées. Okrem toho som tu nemohla nechať Hélène samu.“

„Ona by to bez vás neprežila. Vyrástla z vás skvelá mladá žena. Paríž vám prospel.“

„Manžel mi prospel.“

„Tak nech ho Boh opatruje. Nech nás všetkých opatruje.“ Starosta sa usmial, dal si klobúk na hlavu a zdvihol sa na odchod.

St. Péronne, kde rodina Bessettovcov viedla celé generácie hotel Le Coq Rouge, bolo jedným z prvých miest, ktoré v jeseni 1914 padlo do nemeckých rúk. S Hélène sme sa rozhodli, že budeme ďalej viesť hotel. Rodičia nám už dávno zomreli a manželov sme mali na fronte, ale neboli sme samy, čo robili chlapskú prácu: obchody, miestne gazdovstvá, školu viedli výlučne ženy a pomáhali im starí muži a chlapci. V roku 1915 už nebolo v meste vidieť takmer nijakého muža.

V prvých mesiacoch sa nám darilo – cez mesto prechádzali francúzski vojaci a za nimi Briti. Jedla bolo vtedy ešte dosť, pochodujúce oddiely sprevádzala hudba a jasot a väčšina z nás verila, že vojna potrvá nanajvýš pár mesiacov. Málokedy sme sa dopočuli o hrôzach, ktoré sa dejú sto kilometrov od nás. Dávali sme jedlo belgickým utečencom, ktorí prechádzali mestom s vecami naloženými na vozoch – niektorí mali ešte vždy na nohách papuče, kráčali v šatách, v ktorých odišli z domu. Keď niekedy zavial vietor z východu, začuli sme vzdialený rachot zbraní. Hoci sme vedeli, že vojna je blízko, len málo ľudí si myslelo, že naše hrdé mesto St. Péronne by mohlo padnúť do rúk Nemcom.

Dôkaz toho, ako veľmi sme sa mýlili, prišiel v sprievode streľby jedného chladného jesenného rána, keď sa madam Fougèrová a madam Dérinová vybrali zavčas rána do boulangerie, a keď prechádzali cez námestie, zastrelili ich.

Zatiahla som závesy, aby nebolo počuť ten hluk, a chvíľu mi trvalo, kým som pochopila, čo vidím – telá tých dvoch vdov, ktoré sa priatelili takmer celých sedemdesiat rokov, ležali na chodníku, šatky nakrivo, prázdne košíky prevrátené pri nohách. Lepkavá červená krv sa okolo nich rozlievala takmer v dokonalom kruhu, akoby vychádzala z jedného zdroja.

Nemeckí dôstojníci neskôr tvrdili, že na nich strieľali ostreľovači a oni len odpovedali na streľbu. (Zrejme to hovorili v každej dedine, ktorú obsadili.) Ak chceli vyvolať v meste vzburu, nemohli urobiť nič lepšie než zabiť tie dve staré ženy. Ale tým sa to neskončilo. Podpaľovali stodoly a zhodili sochu starostu Leclerca. O dvadsaťštyri hodín pochodovali v dokonalej formácii po našej hlavnej ulici, prilby sa im ligotali v zimnom slnku a my sme stáli pred našimi domami a obchodmi a vydesene, bez slova to všetko pozorovali. Prikázali, aby posledných pár mužov, čo zostalo v meste, vyšlo von, chceli ich porátať.

Obchodníci a majitelia stánkov jednoducho zatvorili krám a odmietali ich obslúžiť. Väčšina z nás mala odložené zásoby potravín, vedeli sme, že prežijeme. Zrejme sme verili, že sa vzdajú a odpochodujú do inej dediny. Ale potom kommandant Becker vyhlásil, že zastrelia každého obchodníka, ktorý neotvorí obchod v normálnom čase. A tak sa jeden za druhým znovu otvorili boulangerie, boucherie, trhovnícke stánky aj Le Coq Rouge. Naše malé mestečko sa muselo prebrať k životu. Donútili nás.

O pol druha roka už nebolo čo kúpiť. Mestečko St. Péronne odrezali od susedov a záviselo od nepravidelných dodávok zásob potravín získaných na čiernom trhu. Niekedy sa nám zdalo neuveriteľné, že slobodné Francúzsko vie, ako trpíme. Najesť sa mohli dobre jedine Nemci, ich kone (teda naše kone) boli tučné a ligotavé, kŕmili ich pšenicou, z ktorej sme si mali piecť chlieb. Robili razie v našich vínnych pivniciach a habali nám potraviny dopestované na našich gazdovstvách.

A nešlo len o jedlo. Každý týždeň niekomu zabúchali na dvere a zrekvirovali čajové lyžičky, závesy, jedálenské servisy, hrnce, prikrývky... Niekedy najprv vošiel dnu na prehliadku nemecký oficier, popozeral sa, čo je kde hodnotné, neskôr sa vrátil s presným zoznamom vecí, čo treba zrekvirovať. Vystavili ľuďom doklady, na základe ktorých im mali vyplatiť peniaze, ale v celom St. Péronne nebolo jedinej osoby, ktorej by naozaj niečo vyplatili.

„Čo to robíš?“

„Premiestnim ho.“ Vzala som portrét a preložila som ho do kúta, kde nebude tak na očiach.

„Kto je to?“ spýtal sa Aurélien, keď som obraz znova zavesila a vyrovnala som ho.

„To som ja!“ Obrátila som sa naňho. „Nevidíš?“

„Aha.“ Prižmúril oči. Nechcel ma uraziť, no dievča na portréte vyzeralo celkom inak – nie ako vychudnutá prísna žena so sivastou pokožkou a s ostražitými unavenými očami, ktorá na mňa každý deň hľadela zo zrkadla. Radšej som na ňu nepozerala priveľmi často.

„To namaľoval Édouard?“

„Áno. Krátko po svadbe.“

„Nikdy som nevidel jeho obrazy. Toto som... nečakal.“

„Ako to myslíš?“

„No, je to zvláštne. Tie farby sú akési čudné. Tvár ti namaľoval zelenomodro. Ľudia nemajú zelenomodrú pokožku! A pozri, nemá to kontúry, pôsobí to neupravene.“

„Aurélien, poď sem.“ Podišla som k oknu. „Pozri na moju tvár. Čo vidíš?“

„Obludu.“

Plesla som mu po ušiach. „Nie, pozri. Naozaj pozri na farbu mojej pokožky.“

„Si iba bledá.“

„Prizri sa lepšie – pod oči, na krk. Nehovor mi, čo čakáš, že uvidíš. Naozaj sa dívaj. A potom mi povedz, aké farby skutočne vidíš.“

Brat mi hľadel na krk. Pohľadom mi pomaly blúdil po tvári. „Vidím modrú,“ priznal, „pod očami. Modrú – aj fialovú. Áno, na krku vidím zelenú. A oranžovú. Alors – zavolaj lekára! Máš strašne farebnú tvár. Si klaun!“

„Všetci sme klauni,“ odvetila som. „Ibaže Édouard to vidí jasnejšie ako ostatní.“

Aurélien vybehol po schodoch, aby si poobzeral tvár v zrkadle, a trápil sa, že bezpochyby nájde modré a fialové tóny. Niežeby v poslednom čase potreboval výhovorky. Bol milý aspoň k dvom dievčatám a trávil veľa času holením jemnej mladej pokožky otcovou starou tupou britvou – márne sa usiloval urýchliť proces starnutia.

„Je to krásny obraz,“ povedala Hélène a odstúpila, aby si ho lepšie obzrela. „Ale...“

„Ale čo?“

„Je to riskantné – nemal by byť vystavený. Keď Nemci prechádzali cez Lille, pálili všetky obrazy, ktoré považovali za podvratnícke. Édouardov obraz je... úplne iný. Ako si môžeš byť istá, že ho nezničia?“

Hélène si robila obavy. Trápila sa pre Édouardov obraz a pre Aurélienovu výbušnú povahu. Trápila sa pre listy a denníkové záznamy, ktoré som písala na útržky papiera a strkala som ich do medzier v stropných trámoch. „Chcem ho mať tu, kde naň vidím. Neboj sa – ostatné obrazy sú dobre uložené v Paríži.“

Zrejme som ju nepresvedčila.

„Chcem tu mať farbu, Hélène. Život! Nechcem sa dívať na Napoleona ani na otcove hlúpe obrázky smutných psov. A nedovolím im,“ kývla som hlavou von, kde nemeckí vojaci fajčili pri mestskej fontáne, „aby rozhodovali, na čo sa mám dívať vo vlastnom dome.“

Hélène iba pokrútila hlavou, akoby som bola blázon, ktorému musí vyhovieť. Potom šla obslúžiť madam Louvierovú a madam Durantovú – hoci neraz poznamenali, že moja káva chutí ako voda z kanála, teraz prišli, aby si vypočuli, ako to bolo s tým prasiatkom.

S Hélène sme v tú noc spali spolu v posteli vedľa Mimi a Jeana. Bol len október, ale niekedy prišiel taký mráz, až sme sa báli, že ich ráno nájdeme zmrznutých v pyžamách, a tak sme sa túlili všetci spolu. Bolo neskoro, ale vedela som, že sestra ešte nespí. Cez medzeru v závesoch prenikalo mesačné svetlo a videla som, že oči má otvorené, upreté na nejaký vzdialený bod. Zrejme uvažovala, kde je teraz asi jej manžel, či je v teple, ubytovaný v nejakom dome, alebo mrzne v zákopoch a hľadí na ten istý mesiac.

Z diaľky doliehali ozveny streľby.

„Sophie?“

„Áno?“ Obe sme šepkali.

„Zíde ti niekedy na um, aké to bude... ak sa nevrátia?“

Iba som ležala v tme.

„Nie,“ zaklamala som, „viem, že sa vrátia. A nepripustím si, aby som sa kvôli Nemčúrom čo len sekundu bála.“

„Ja o tom premýšľam,“ odvetila. „Niekedy zabudnem, ako vyzerá. Dívam sa na jeho fotografiu a nič si nepamätám.“

„To preto, lebo na ňu hľadíš často. Niekedy mi preblesne hlavou, že tie fotografie sú unavené z toho, že sa na ne toľko dívame.“

„Ale na nič si nespomínam – ani na jeho vôňu, ani na hlas. Nespomínam si, aké to je, keď pri mne leží. Akoby ani nikdy neexistoval. A potom si poviem: Čo ak sa nikdy nevráti? Čo ak budeme musieť do konca života žiť takto a o každom našom pohybe budú rozhodovať muži, ktorí nás nenávidia? A nie som si istá... nie som si istá, či dokážem...“

Oprela som sa o lakeť a načiahla som sa ponad Mimi a Jeana za jej rukou. „Veru dokážeš,“ ubezpečila som ju. „Určite dokážeš. Jean-Michel príde domov a budete si spolu pekne nažívať. Francúzsko bude slobodné a život sa vráti do starých koľají. Možno bude ešte krajší než predtým.“

Bez slova ležala. Ja som sa teraz pod prikrývkou triasla, ale inak som sa ani nepohla. Desilo ma, keď sestra takto rozprávala. Akoby mala v hlave iba hrôzy, s ktorými musí bojovať dva razy urputnejšie než my ostatní.

Hlas sa jej chvel, ani čo by potláčala slzy. „Vieš, keď sme sa so Jeanom-Michelom vzali, bola som taká šťastná! Prvý raz v živote som sa cítila slobodná.“

Vedela som, ako to myslí – náš otec bol vždy prichystaný schytiť remeň a rozdávať zauchá. Ľudia v meste si mysleli, že je neškodný muž, opora spoločnosti, starý dobrý François Bessette, vždy pripravený vtipkovať a zdvihnúť pohár. Ale my sme poznali jeho výbušnú povahu. Ľutovali sme, že naša mama odišla na druhý svet pred ním a nestihla si vychutnať pár rokov bez neho.

„Mám pocit... mám pocit, akoby jedného tyrana nahradil iný. Niekedy verím, že budem do konca života robiť, čo mi niekto rozkáže. Vidím, že sa smeješ, Sophie. Si odhodlaná, statočná, vystavuješ obrazy, kričíš na Nemcov – len nechápem, kde sa to v tebe berie. Ani si nespomínam, aké to je – nebáť sa.“

Ležali sme v tichu, počula som, ako mi bije srdce. Ona verila, že sa nebojím. Ale ničoho som sa nebála väčšmi než strachu svojej sestry. V posledných mesiacoch pôsobila tak krehko, okolo očí mala napäté vrásky. Stisla som jej ruku. Neopätovala mi stisk.

Mimi sa medzi nami zamrvila, prehodila ruku nad hlavu. Hélène si vyslobodila svoju ruku a ja som nejasne videla, ako si ľahla na bok a nežne schovala dcérkino rameno pod prikrývku. To gesto ma akosi zvláštne upokojilo, znova som si ľahla a vytiahla som si prikrývku až po bradu, aby som sa už netriasla.

„Bravčové.“

„Čože?“

„Len si to predstav. Pečené bravčové s chrumkavou slanou kožkou, mäkučké, až sa ti rozplýva na jazyku. Pomysli na to mäkké biele sadlo a ružové mäso rozpadávajúce sa medzi prstami, možno s jablkovým kompótom. To budeme jesť o pár týždňov, Hélène. Len si predstav tú lahodnú chuť.“

„Bravčového?“

„Áno, bravčového. Keď mám pocit, že to už nevydržím, myslím na to prasiatko a jeho tučné bruško. Myslím na jeho chrumkavé ušká a chutné nožičky.“ Takmer som počula, ako sa usmieva.

„Sophie, tuším si sa zbláznila.“

„Ale pomysli na to, Hélène! Nebude to úžasné? Vieš si predstaviť, ako bude Mimi stekať po brade bravčová masť? Ako sa bude cítiť, keď bude mať plné bruško? Vieš si predstaviť, s akým potešením si bude vyťahovať spomedzi zubov kúsky mäska?“

Proti vlastnej vôli sa zasmiala. „Nie som si istá, či si vôbec pamätá, ako chutí bravčové.“

„Veľmi rýchlo si na to spomenie,“ uistila som ju. „A rovnako rýchlo si aj ty spomenieš na Jeana-Michela. Jedného dňa, a to čoskoro, vojde cez dvere, ty sa mu hodíš do náručia, budeš cítiť jeho vôňu, a keď ťa chytí okolo pása, jeho telo ti bude známe ako tvoje vlastné telo.“

Takmer som počula, ako som ju vytrhla zo smútku.

To boli moje malé víťazstvá.

„Sophie,“ ozvala sa po chvíli. „Chýba ti milovanie?“

„Každý deň,“ odvetila som. „Myslím na to ešte častejšie než na prasa.“ Na chvíľu zavládlo ticho, potom sme sa obe rozchichotali. A potom sme sa z neznámych dôvodov tak rozosmiali, až sme si museli zakryť ústa, aby sme nezobudili deti.

Vedela som, že kommandant sa vráti. Prišiel o štyri dni. Lialo ani z krhly a našich pár zákazníkov sedelo pri prázdnych šálkach a neprítomne hľadelo na orosené okná. V salóniku hral starý René domino s monsieur Pellierom. Pellierov pes – Pellier musel Nemcom zaplatiť poplatok za to, aby si ho mohol nechať – mu ležal medzi nohami. Ľudia u nás často sedávali len preto, aby nemuseli byť doma so svojím strachom.

Práve som obdivovala účes madam Arnaultovej, ktorý jej vytvorila moja sestra, keď sa otvorili sklené dvere a kommandant vošiel do baru v spoločnosti dvoch dôstojníkov. V miestnosti, kde dovtedy vládla srdečná priateľská nálada, zrazu zavládlo ticho. Vyšla som spoza pultu, utierala som si ruky do zástery.

Nemci nenavštevovali náš bar, iba ak chceli niečo zrekvirovať. Radšej chodievali do baru Blanc hore na kopci, ten bol väčší a možno útulnejší. My sme im vždy dali jasne najavo, že netúžime po spoločnosti okupantov. Uvažovala som, čo nám chcú tentoraz vziať. Keby nám vzali šálky alebo taniere, museli by sme požiadať zákazníkov, aby si nosili vlastné.

„Madam Lefèvrová.“

Kývla som hlavou. Cítila som na sebe oči zákazníkov.

„Rozhodlo sa, že budete poskytovať stravu niektorým našim dôstojníkom. V bare Blanc nie je dosť miesta pre všetkých našich mužov, nemajú tam dosť pohodlia.“

Teraz som ho prvý raz videla jasne. Bol starší, než som si pôvodne myslela, mohlo mu ísť na päťdesiatku, hoci vojakom ťažko odhadnúť vek. Všetci vyzerajú starší, než sú v skutočnosti.

„Žiaľ, to nebude možné, herr kommandant,“ odvetila som. „V tomto hoteli sme nepodávali jedlá už pol druha roka. Ledva máme dosť zásob, aby sme uživili svoju rodinu. Nemôžeme variť jedlá, na aké sú vaši muži zvyknutí.“

„To si veľmi dobre uvedomujem. Od začiatku budúceho týždňa budete mať dostatočné zásoby. Očakávam, že budete variť jedlá, ako sa patrí pre dôstojníkov. Počul som, že tento hotel bol kedysi veľmi dobrým zariadením. Som si istý, že budete vedieť vyhovieť našim požiadavkám.“

Počula som, ako sa moja sestra za mojím chrbtom nadýchla, a vedela som, že cíti to čo ja. Hrôzu z toho, že budeme mať v hoteli Nemcov, zmierňovalo pomyslenie na to, čo bolo už celé mesiace našou hlavnou myšlienkou – jedlo. Budú zvyšky, vône, extra prídely, kúsky mäsa a syra potajomky odrezané pre našu potrebu.

Ale aj tak. „Nie som si istá, či je náš bar pre vás vhodný, herr kommandant. Nie je to tu až také pohodlné.“

„To posúdim ja, kde budú mať moji muži pohodlie. Okrem toho by som rád videl aj vaše izby. Možno tu ubytujem pár svojich ľudí.“

Počula som, ako starý René zahundral: „Sacrebleu!“

„Rada vám izby ukážem, herr kommandant. Ale zistíte, že vaši predchodcovia nám tu veľa nenechali. Postele, prikrývky, dokonca aj medené potrubie je už vlastníctvom Nemcov.“

Vedela som, že riskujem a možno ho rozhnevám. V plnom bare som kommandantovi naznačila, že nevie, čo robia jeho muži, že na naše mesto jeho inteligencia nestačí. Ale pre mňa bolo dôležité, aby obyvatelia mesta videli, že som tvrdošijná a neústupná. Keď my dve s Hélène budeme mať v bare Nemcov, staneme sa predmetom klebiet a zlomyseľného ohovárania. Chcela som im dať jasne najavo, že robím všetko pre to, aby som ich odradila.

„Znova opakujem, madam, že ja rozhodnem o tom, či sú vaše izby vhodné na ubytovanie. Ukážte mi ich, prosím.“ Naznačil mužom, aby zostali v bare. Kým neodídu, bude v ňom absolútne ticho.

Vystrela som plecia a pomaly som vyšla do haly, idúcky som vzala kľúče. Keď som odchádzala, cítila som na sebe všetky zraky. Sukňa mi šuchorila na nohách, za chrbtom sa ozývali ťažké kroky nemeckých čižiem. Odomkla som dvere na hlavnú chodbu (všetko som mala vždy zamknuté – dobre som vedela, že aj francúzski zlodeji sú pripravení ukradnúť všetko, čo už nevzali Nemci).

Táto časť budovy páchla vlhkosťou a stuchlinou – nebola som tam už celé mesiace. Bez slova sme vyšli po schodoch. Aspoňže sa držal pár krokov za mnou. Navrchu som zastala, počkala som, kým vstúpil do chodby, a odomkla som prvú izbu.

Ešte nedávno mi stačilo vidieť náš hotel v takomto stave a mala som slzy na krajíčku. Červená izba bola kedysi pýchou hotela Le Coq Rouge. V tej izbe sme ja i moja sestra strávili svadobnú noc, starosta v nej vždy ubytúval najvzácnejšie návštevy. Kedysi v nej stála široká posteľ s baldachýnom, na stenách boli krvavočervené tapisérie a z veľkých okien bol výhľad do záhrady. Koberec sme dali priviezť z Talianska, nábytok bol zo zámku v Gaskonsku, červená hodvábna prikrývka z Číny. Zo stropu pôvodne visel pozlátený luster a v obrovskom mramorovom kozube každé ráno chyžná založila oheň a udržiavala ho až do večera.

Otvorila som dvere a odstúpila som, aby Nemec mohol vojsť. Izba bola prázdna, len v kúte nakrivo stála trojnohá stolička. Na dlážke bez koberca sivá vrstva prachu. Posteľ už dávno zmizla aj s baldachýnom – bola to jedna z prvých vecí, ktoré Nemci po príchode do mesta zrekvirovali. Mramorový kozub vybúrali, naozaj neviem prečo – sotva ho mohli využiť niekde inde. Myslím, že Becker nás iba chcel morálne rozložiť a vziať všetko, čo bolo pekné.

Kommandant vstúpil do izby.

„Dávajte pozor pod nohy,“ upozornila som ho. Pozrel dolu a videl miesto v kúte, kde sa na jar pokúsili vytrhať dlážku na kúrenie. Ale dom bol dobre postavený, dosky poriadne pribité, a keď sa im po niekoľkých hodinách podarilo vytrhnúť len tri dlhé laty, nakoniec sa vzdali. V diere, ktorá zívala ako veľké protestné Ó, bol vidieť stropné hrady.

Kommandant chvíľu stál a hľadel na dlážku. Potom sa poobzeral dookola. Nikdy som nebola v izbe sama s Nemcom a srdce mi divo búšilo. Cítila som z neho jemný závan tabaku, na uniforme kvapky dažďa. Dívala som sa mu na šiju, kľúče som držala v ruke pripravené na obranu, keby sa na mňa vrhol. Nebola by som prvá žena, ktorá musela bojovať o svoju česť.

Ale on sa vtedy znova obrátil ku mne. „Všetky vyzerajú tak zle?“ spýtal sa.

„Nie,“ odvetila som, „tie ostatné sú ešte horšie.“

Hľadel na mňa tak dlho, až som takmer očervenela. Ale nemienila som sa dať zastrašiť tým mužom. Opätovala som mu uprený pohľad, hľadela som na krátke prešedivené vlasy, priezračne modré oči, ktoré ma skúmali spod šiltu na čiapke. Bradu som stále držala zdvihnutú a tvárila som sa bezvýrazne.

Nakoniec sa obrátil, prešiel popri mne dolu schodmi a vrátil sa do zadnej haly. Vtom zastal, pozrel na môj portrét a dva razy zažmurkal, akoby si až teraz všimol, že som ho premiestnila.

„Pošlem sem niekoho, kto vám oznámi, kedy máte čakať prvú zásielku potravín,“ povedal. Rázne prešiel cez dvere do baru.

3

„Mali ste odmietnuť.“ Madam Durantová mi ďobla kostnatým prstom dopleca. Strhla som sa. Nahlave mala biely volánikový čepiec, cezplecia prehodenú vyblednutú modrú háčkovanú pelerínu. Tým, ktorí

sa sťažovali nanedostatok správ, odkedy sme nemali dovolené noviny,

sa zrejme nikdy neskrížila cesta smojou susedou.

„Čože?“

„Mali ste odmietnuť kŕmiť Nemcov.“

Bolo mrazivé ráno ašál som si omotala až podnosom. Teraz som si ho trochu stiahla, aby som jej mohla odpovedať. „Mala som odmietnuť? Avy ich odmietnete, madam, keď sa rozhodnú obsadiť vám dom?“

„Vy avaša sestra ste mladšie ako ja. Máte silu, aby ste snimi mohli bojovať.“

„Žiaľ, nemám strelné zbrane. Čo mám podľa vás robiť? Postaviť tu barikády? Hádzať donich šálky ataniere?“

Otvorila som jej dvere aona mi stále vyčítala, že som sa poddala. Vpekárni to už nevoňalo ako vpekárni. Ešte stále tam bolo teplo, ale vôňa bagiet acroissantov sa dávno vyparila. Vždy keď som prekročila ten prah, zmocnil sa ma smútok.

„Namojpravdu, neviem, kam táto krajina speje. Keby váš otecko videl vosvojom hoteli Nemcov...“ Madam Louvierová bola očividne dobre informovaná. Keď som sa blížila kpultu, nesúhlasne pokrútila hlavou.

„Urobil by presne to isté.“

Pekár monsieur Armand ich utíšil. „Nemôžete kritizovať madam Lefèvrovú! Všetci sme teraz len bábkami. Madam Durantová, zazlievate mi, že im pečiem chlieb?“

„Len si myslím, že nie je vlastenecké robiť, čo nám prikážu.“

„To sa vám ľahko hovorí, keď navás nemieria zbraňou.“

„Takže ich príde ešte viac? Budú donašich komôr strkať nos ďalší Nemčúri, jesť naše jedlo, kradnúť naše zvieratá? Veru neviem, ako prežijeme túto zimu.“

„Ako vždy, madam Durantová. Stoicky ashumorom – abudeme sa modliť, aby pánboh, ak nie naši statoční chlapci, nakopal Nemčúrov dozadku.“ Monsieur Armand namňa žmurkol. „Ateraz, dámy, čo si želáte? Máme sedemdňový čierny chlieb, päťdňový čierny chlieb anejaký chlieb neviem koľkodňový, zaručene nečervivý.“

„Niekedy by som celkom privítala červa ako predjedlo,“ poznamenala pochmúrne madam Louvierová.

„Tak potom vám ich budem odkladať doskleného pohára, drahá madam. Verte mi, často dostávame vmúke aj červy. Vďaka nemeckej štedrosti môžeme piecť červivé koláče, červivé nákypy, červivé čokoládové guľky.“ Zasmiali sme sa. Nemohli sme sa ubrániť smiechu. Monsieur Armand nás vedel rozosmiať, aj keď sme mali najhorší deň.

Madam Louvierová si vzala chlieb aznechutene ho vložila dokošíka. Monsieur Armand sa neurazil – ten výraz videl aj sto ráz zadeň. Chlieb bol čierny, hranatý, lepkavý. Páchol plesňou, akoby zahníval odchvíle, čo vyšiel zpece. Bol taký tvrdý, že staršie ženy museli často požiadať niekoho mladšieho, aby im ho pokrájal. „Počuli ste,“ spýtala sa apevnejšie si pritiahla kabát, „že vLe Nouvione premenovali všetky ulice?“

„Premenovali ulice?“

„Dali im nemecké názvy namiesto francúzskych. Monsieur Dinan sa to dozvedel odsyna. Viete, ako nazvali Avenue de la Gare?“

Všetci sme pokrútili hlavou. Madam Louvierová nachvíľu privrela oči, akoby si chcela byť istá, že to povie správne. „Bahnhofstrasse,“ oznámila napokon.

„Čože? Bahnhofčo?“

„No len povedzte!“

„Môj obchod nepremenujú!“ vyhlásil monsieur Armand. „Lebo im premenujem zadky. Večne len brot sem, brot tam. Toto je boulangerie. Narue des Bastides. Vždy bola avždy aj bude. Vraj bahnhofvoľačo. Smiešne.“

„Ale to je hrozné!“ zvolala madam Durantová zdesene. „Neviem ani slovo ponemecky!“

Všetci sme naňu ohromene hľadeli.

„Ako sa mám zorientovať vovlastnom meste, keď nebudem vedieť vysloviť názov ulice?“

Tak sme sa smiali, až sme si nevšimli, že dvere sa otvorili. Ale vzápätí vobchode zavládlo ticho.

Obrátila som sa – videla som, že vošla Liliane Béthunová. Hlavu mala vztýčenú, ale nikomu nepozrela doočí. Tvár mala plnšiu ako my ostatní, pleť zružovenú, napudrovanú. Pozdravila akoby všetkých: „Bonjour,“ asiahla dotašky. „Dva bochníky, prosím.“

Bolo znej cítiť drahú voňavku, vlnité vlasy mala vyčesané dohora. Vmeste, kde väčšina žien bola vyčerpaná aani nemala prostriedky nato, aby sa trochu upravila, sa vynímala ako trblietavý drahokam. Ale môj pohľad upútal jej odev. Nedokázala som odneho odtrhnúť oči. Mala nasebe očividne drahý čierny kožuch znajjemnejšieho astrachánu, leskol sa novotou agolier siahal tak vysoko, až sa zdalo, že dlhý krk sa jej vynára zčiernej melasy. Videla som, že staršie ženy si to všimli, atvrdým pohľadom ho skúmali odhora až dolu.

„Jeden prevás, jeden prevášho Nemčúra?“ zamrmlala madam Durantová.

„Povedala som dva bochníky, prosím.“ Obrátila sa kmadam Durantovej. „Jeden premňa, jeden premoju dcéru.“

Monsieur Armand sa výnimočne ani neusmial. Siahol podpult, pritom neodtŕhal pohľad odjej tváre amäsitými rukami plesol dva bochníky napult. Nezabalil ich.

Liliane mu podávala bankovku, ale nevzal jej ju zruky. Počkal, kým ju nepoložila napult, potom ju opatrne zdvihol, akoby sa ňou mohol pošpiniť. Siahol dopokladnice ahodil jej dve mince, hoci nastavila ruku.

Pozrela naňho, potom namince napulte azamrmlala: „Nechajte si ich.“ Zúrivo nanás pozrela, schmatla chleby avyšla zobchodu.

„Ako sa opovažuje...“ Madam Durantová bola celá šťastná, keď sa mohla rozčuľovať nadsprávaním niekoho iného. Najej šťastie Liliane Béthunová jej vposledných pár mesiacoch poskytla dosť príležitostí, aby sa nanej vyzúrila.

„Predpokladám, že musí jesť ako každý iný človek,“ podotkla som.

„Každý večer chodí nafarmu Fourierovcov. Každý večer. Zakráda sa cezmesto ako zlodej.“

„Má dva nové kabáty,“ poznamenala madam Louvierová. „Ten druhý zelený. Úplne nový vlnený kabát. ZParíža.“

„Atopánky zkozinky. Samozrejme, cezdeň sa ich neodváži nosiť. Vie, že by ju ľudia zlynčovali.“

„To sotva, keď naňu dozerajú Nemčúri.“

„Ale keď odídu, to bude čosi iné, hm?“

„Nerada by som bola vjej koži. Ani vkožuchu.“

„Je mi znej nanič, keď vidím, ako sa tu promenáduje apredvádza sa nám prednosom. Čo si osebe myslí?“

Monsieur Armand sa díval, ako tá mladá žena prechádza ceznámestie. Zrazu sa usmial. „Nijaké strachy, dámy. Vždy všetko nemusí vyjsť podľa jej predstáv.“

Pozreli sme naňho.

„Dokážete zachovať tajomstvo?“

Neviem, prečo sa obťažoval pýtať. Tie dve staré ženy nedokázali mlčať ani desať sekúnd.

„Aké tajomstvo?“

„Povedzme, že niekto znás sa postará, aby naša mladá dáma dostala príučku, akú nečakala.“

„Nerozumiem.“

„Jej bochníky žijú podpultom vlastným životom. Obsahujú isté zvláštne prísady, ktoré sa nedostanú donijakých iných mojich bochníkov.“

Staré panie vyvalili oči. Neodvážila som sa spýtať, čo mal pekár namysli, ale vočiach sa mu tak blýskalo, až mi hneď bolo jasné, aké sú možnosti, aani jedna znich sa mi nepáčila.

„Non!“

„Monsieur Armand!“ pobúrili sa, ale pritom sa chechtali.

Vtedy mi prišlo zle. Nemala som rada Liliane Béthunovú, ani to, čo robila, ale toto ma pobúrilo. „Musím... musím ísť. Hélène potrebuje...“ Vzala som zpultu svoj chlieb. Keď som bežala donášho hotela, vušiach mi ešte vždy znel ich smiech.

Jedlo prišlo ďalší piatok. Najprv dva tucty vajec – priniesol ich mladý nemecký kaprál zakryté bielou plachtičkou, akoby doručoval kontraband. Potom tri košíky sbielym čerstvým chlebom. Odtoho dňa v boulangerie som mala pripohľade nachlieb zlý pocit, ale keď som držala vrukách čerstvé, teplé, chrumkavé bochníky, cítila som sa ako opitá odtúžby. Musela som Auréliena poslať hore, aby nepodľahol pokušeniu aneodhryzol znich.

Potom mi priniesli šesť sliepok, ešte neošklbaných, cibuľu, mrkvu acesnak. Potom mlieko, kávu, tri kocky masla, múku, cukor. Amnožstvo fliaš svínom zjuhu. SHélène sme každú zásielku prijali mlčky. Nemci nám dali vždy formuláre, naktorých bolo presne uvedené, čo doručili. Nebude ľahké ukradnúť si ztoho. Najednom formulári bola poznámka, že musíme uviesť presné množstvo surovín použitých prikaždom recepte. Okrem toho nás žiadali, aby sme všetky zvyšky dávali dovedra, lebo pomyjami budú kŕmiť hospodárske zvieratá. Keď som to videla, mala som chuť odpľuť si.

„Toto budeme variť dnes?“ spýtala som sa posledného kaprála.

Pokrčil plecami. Ukázala som nahodiny. „Dnes?“ Ukázala som najedlo. „Kuchen?“

„Ja,“ nadšene prikývol. „Sie kommen. Acht uhr.“

„Oôsmej,“ povedala mi Hélène spoza chrbta. „Chcú večerať oôsmej.“

My sme mali navečeru krajec čierneho chleba stenulinkou vrstvou džemu avarenú cviklu. Budú to muky, keď sa vkuchyni budú piecť kurence avznášať vôňa cesnaku arajčín či jablčného koláča. Vten prvý večer som sa bála čo len obliznúť si prsty, hoci pripohľade nakurence poliate rajčinovou šťavou som bola vpokušení. Keď som vaľkala cesto alebo šúpala jablká, takmer som omdlela odtúžby. Mimi, Auréliena amalého Jeana sme museli poslať hore, odkiaľ sa občas ozvalo protestné zavýjanie.

Nechcela som Nemcom navariť fajnové jedlo. Ale bála som sa nenavariť dobre. Keď som vybrala kurence zrúry apoliala som ich prskajúcim výpekom, povedala som si, že sa môžem aspoň pokochať pohľadom nataké jedlo. Možno budem mať príležitosť uvidieť aovoňať ho znova. Ale vten večer som to nedokázala. Keď zazvonil zvonec aupozornil nás napríchod dôstojníkov, skrúcalo mi žalúdok apotila som sa odhladu. Nenávidela som Nemcov tak intenzívne ako nikdy predtým ani potom.

„Madam.“ Kommandant vošiel prvý. Zložil si čiapku zmáčanú dažďom anaznačil dôstojníkom, aby urobili to isté.

Stála som, utierala som si ruky dozástery anebola som si istá, ako reagovať. „Herr kommandant,“ povedala som sbezvýraznou tvárou.

Vmiestnosti bolo teplo – Nemci poslali tri koše polien, aby sme mohli zakúriť. Muži si odkladali šály ačiapky, poťahovali nosom, usmievali sa vočakávaní. Vcelom hoteli sa vznášala vôňa kureniec nacesnaku arajčinovej šťave. „Myslím, že sa hneď najeme,“ pozrel kukuchynským dverám.

„Ako si želáte,“ odvetila som. „Prinesiem víno.“

Aurélien vkuchyni otvoril niekoľko fliaš. Teraz zamračene prišiel sfľašou vkaždej ruke. Muky, ktorým sme boli vten večer všetci vystavení, naňho doľahli najsilnejšie. Bála som sa, že sa dostane doproblémov – bol mladý aimpulzívny. Rýchlo som mu vzala fľaše zrúk. „Choď povedať Hélène, že treba podávať večeru.“

„Ale...“

„Už aj bež!“ súrila som ho. Prešla som okolo baru analiala som víno dopohárov. Keď som ich kládla nastoly, nanikoho som ani nepozrela, hoci som nasebe cítila ich pohľady. Áno, len sa namňa dívajte, hovorila som im vduchu. Ďalšia vycivená Francúzka zomierajúca kvôli vám odhladu. Dúfam, že pripohľade namňa vám prejde chuť najedlo.

Sestra priniesla prvé taniere aozval sa spokojný mrmot. Opár minút si už krájali kurence, štrngali príborom otaniere, nadšene vykrikovali ponemecky. Chodila som hore-dolu snaloženými taniermi ausilovala som sa nevnímať tie lahodné vône ani pozerať napečené mäso, ktoré sa ligotalo vedľa žiarivej zeleniny.

Konečne sme všetkých obslúžili. Hélène aja sme spolu stáli pribare, kommandant predniesol ponemecky dlhý príhovor. Neviem ani vypovedať, aký to bol pocit, keď som vnašom dome počula tie hlasy, keď som tých chlapov videla jesť jedlo, ktoré sme starostlivo pripravili, keď som ich videla odfukovať splným bruchom, smiať sa apopíjať. Dodávam silu týmto chlapom, pomyslela som si nešťastne, amôj milovaný Édouard určite zomiera odhladu. Pritom pomyslení sa ma zmocnilo zúfalstvo azúst sa mi vydral vzlyk. Hélène sa načiahla zamojou rukou astisla ju. „Choď dokuchyne,“ zamrmlala.

„Ja...“

„Choď dokuchyne. Keď im dolejem víno, prídem zatebou.“

Výnimočne som urobila, ako mi sestra kázala.

Jedli celú hodinu. SHélène sme sedeli vkuchyni, unavené, pohrúžené dozmätených myšlienok. Vždy keď sme počuli burácanie smiechu alebo nadšený výkrik, zdvihli sme pohľad. Nevedeli sme, čo to znamená.

„Mesdames.“ Kommandant sa zjavil vkuchynských dverách. Pozviechali sme sa nanohy. „Jedlo bolo naozaj vynikajúce. Dúfam, že si zachováte tento štandard.“

Pozrela som nadlážku.

„Madam Lefèvrová.“

Neochotne som pozrela naňho.

„Ste bledá. Nie ste chorá?“

„Máme sa celkom dobre.“ Preglgla som. Očami akoby ma spaľoval. Videla som, že Hélène vedľa mňa má ruky celé červené odhorúcej vody, naktorú sme neboli zvyknuté.

„Madam, jedli ste? Vy aj vaša sestra?“

Myslela som, že ma skúša. Preveruje, či sme dobodky dodržali tie potvorské pokyny. Prebleslo mi hlavou, že možno odváži zvyšky, aby si bol istý, že sme si potajomky nestrčili doúst šupku zjablka.

„Nedotkli sme sa ani zrnka ryže, herr kommandant.“ Takmer som naňho napľula. To sčlovekom urobí hlad.

Zažmurkal. „Tak by ste sa mali najesť. Nemôžete dobre variť, ak nie ste najedené. Čo zostalo?“

Ani som sa nepohla. Hélène ukázala napekáč napeci. Boli tam štyri štvrtky kureniec – udržiavali sme ich vteple, keby si niekto želal dupľu.

„Tak si sadnite anajedzte sa.“

Nevedela som, či to nie je pasca.

„Je to rozkaz,“ povedal. Takmer sa usmieval, ale mne sa to nezdalo zábavné. „Skutočne. Dajte sa dotoho.“

„Mohli by sme... mohli by sme dať niečo deťom? Už dávno nemali mäso.“

Trochu sa zamračil, akoby nechápal. Nenávidela som ho. Nenávidela som vlastný hlas, ktorý prosil Nemca ozvyšky jedla. Ach, Édouard, vzdychla som si. Keby si ma teraz počul!

Ticho sme sedeli avušiach nám zneli jeho slová. Potom si Hélène schytila sukne avybehla poschodoch, brala podva naraz. Už celé mesiace som ju nevidela tak rýchlo sa hýbať.

Ochvíľu sa zjavila soJeanom vnočnej košeli vnáručí aAurélien sMimi bežali predňou.

„Je to pravda?“ spýtal sa Aurélien. Sotvorenými ústami hľadel nakurence.

Iba som prikývla.

Vrhli sme sa nahydinu. Rada by som vám povedala, že my dve sosestrou sme sa správali ako dámy alen sme jemne zobkali mäso ako pravé Parížanky, že sme sa pritom zhovárali apodchvíľou si utreli ústa doobrúska. Ale správali sme sa ako divošky. Trhali sme mäso, ryžu sme naberali hrsťami, jedli sme sotvorenými ústami avrhali sa nakaždé zrnko, ktoré spadlo nastôl. Už mi bolo jedno, či je to nejaký kommandantov trik. Vživote som nejedla nič také dobré, ako bolo to kura. Cesnak arajčiny mi zanechali vústach pocit dávno zabudnutej rozkoše atú vôňu by som dokázala vdychovať donekonečna. Prijedle sme nadšene vzdychali. Malý Jean sa smial, celú tvár si zababral odrajčinovej šťavy. Mimi prežúvala kuraciu kožku, cmúľala si mastné prsty. Hélène aja sme jedli bezslova – stále sme dávali pozor, či majú deti dosť.

Keď nič nezostalo, keď bola každá kostička obhryzená aocmúľaná anamise nezostalo ani zrnko ryže, len sme sedeli ahľadeli naseba. Odbaru sme počuli, že rozhovor Nemcov je podvplyvom vína čoraz hlučnejší apodchvíľou sa ozýva smiech. Utrela som si ústa rukami.

„Nikomu to nesmieme povedať,“ zašepkala som, keď som si ich umývala. Cítila som sa ako opilec, keď zrazu vytriezvie. „Toto sa možno už nikdy nebude opakovať. Musíme sa správať, akoby sa to ani nestalo. Keby sa niekto dozvedel, že sme jedli jedlo Nemcov, vyhlásili by nás zazradcov.“

Vtedy sme pozreli naMimi aAuréliena ausilovali sme sa im naznačiť, že je to vážne. Aurélien prikývol. Aj Mimi. Vtej chvíli by tuším boli ochotní hovoriť dokonca života ponemecky. Hélène schytila utierku, namočila ju azačala umývať deťom tváre. „Aurélien,“ oslovila ho, „vezmi ich dopostele. My tu zatiaľ upraceme.“

Moje výčitky svedomia ho nenakazili. Usmieval sa. Prvý raz podlhých mesiacoch uvoľnil chudé plecia, akeď zdvihol Jeana naruky, prisahám, že keby vedel pískať, tak zošpúli pery. „Nikomu otom ani ceknúť!“ varovala som ho.

„Viem,“ odvetil tónom štrnásťročného chlapca, ktorý vie všetko. Malý Jean si už položil oťaženú hlávku najeho plece, prvé poriadne jedlo podlhých mesiacoch ho vyčerpalo. Nato zmizli naschodoch. Keď som zvrcholu schodiska počula ich smiech, až ma pichlo prisrdci.

Nemci odišli až krátko pojedenástej. Už takmer rok vmeste platil zákaz vychádzania, akeďže sme nemali sviečky ani plynové lampy, zvyčajne sme si sHélène išli skoro ľahnúť. Bar sme odzačiatku okupácie zatvárali ošiestej atakto dlho sme neboli hore už celé mesiace. Boli sme vyčerpané. Vžalúdku nám škŕkalo odprekvapenia ztoho sýteho jedla podlhých mesiacoch hladovania. Videla som, že sestra sa priumývaní pekáčov ledva drží nanohách. Ja som sa necítila až taká unavená avmysli sa mi vynorila spomienka nakurča – akoby ožili dávno umŕtvené nervové zakončenia. Ešte vždy som cítila jeho chuť ivôňu. Žiarilo mi vmysli ako skvost.

Ešte nebola kuchyňa ani celkom uprataná, no poslala som Hélène hore. Odhrnula si vlasy ztváre. Moja sestra bola kedysi taká krásna. Keď som videla, ako zavojny zostarla, spomenula som si navlastnú tvár anato, čo si omne pomyslí môj manžel.

„Nerada ťa snimi nechávam samu,“ povedala.

Pokrútila som hlavou. Nebála som sa – nálada bola pokojná. Ťažko vzbudiť záujem mužov, ktorí sa dobre najedli. Popíjali, ale každý vypil nanajvýš dva-tri poháre, ato nie je dosť nato, aby sa správali nevhodne. Boh vie, že otec nám toho veľa nedal, ale naučil nás, kedy sa treba báť. Stačilo mi pozrieť naneznámeho muža apodľa toho, ako zatínal sánku ažmúril oči, som vedela, kedy vnútorné napätie povedie knásiliu. Okrem toho sa mi zdalo, že kommandant by niečo také nedopustil.

Zostala som vkuchyni aupratovala som, až kým som nezačula hrmot stoličiek, čo mi prezradilo, že sa zberajú naodchod. Prešla som dobaru.

„Už môžete zatvoriť,“ povedal mi kommandant. Usilovala som sa, aby nevidel, ako som sa naježila. „Moji muži vám chcú poďakovať zavynikajúce jedlo.“

Pozrela som nanich. Iba som prikývla. Nebudem sa priveľmi tešiť znemeckých lichôtok.

Asi ani nečakal odpoveď. Nasadil si nahlavu čiapku avtedy som mu podala vrecko sozvyškami. Pozrel nato atrochu podráždene mi odstrčil ruku. „Mne také veci nedávajte. Odovzdajte to ľuďom, ktorí vám zajtra privezú potraviny.“

„Désolée,“ povedala som, ale veľmi dobre som vedela, že mu to nemám dávať. No možno niekde vkútiku duše som ho chcela ponížiť, hoci len nakrátko, nazásobovača.

Sledovala som, ako si berú plášte ačiapky, niektorí zasúvajú stoličky kstolom ako džentlmeni, iní sa tvária bezstarostne, akoby mali právo správať sa tam ako doma. Teda takto sme dopadli, pomyslela som si. Dokonca vojny budeme vyvárať Nemčúrom.

Prebleslo mi hlavou, či sme nemali navariť mizerne, nedať si natom záležať. Ale mama nám vždy kládla nasrdce, že uvariť zlé jedlo je hriech.

Anech sme boli akokoľvek nemorálne zradkyne, vedela som, že natento večer apečené kurča dosmrti nezabudneme. Pripomyslení, že sa to môže opakovať, sa mi až hlava zakrútila.

Vtedy som si uvedomila, že kommandant hľadí naportrét.

Zrazu sa ma zmocnil strach aspomenula som si nasestrine slová. Tá maľba skutočne provokovala, farby pôsobili vofádnom bare až priveľmi jasne, žiariace dievča priveľmi sebavedome. Teraz som videla, že tá tvár akoby sa znich vysmievala.

Kommandant uprene hľadel naobraz. Jeho muži už pomaly odchádzali, hlučne kráčali poprázdnom námestí. Vždy keď sa dvere otvorili, zachvela som sa.

„Je celkom ako vy.“

Ohromilo ma, že videl tú podobu. Nebudem sním predsa súhlasiť. To, že vomne videl to dievča, prezrádzalo istú blízkosť. Preglgla som. Hánky som mala biele, čo som tak tuho stískala ruky.