Start

Ernest Hemingway 

THE GARDEN OF EDEN

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust 

Translation © 1991, 2014 by Alexandra Ruppeldtová

Epilogue © 2014 by Marián Gazdík 

Jacket design © 2014 by Zdeněk Ziegler 

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu The Garden of Eden 

(Charles Scribner’s & Sons, New York 1986) 

preložila Alexandra Ruppeldtová. 

Doslov Marián Gazdík. 

Redigovala Marica Horváthová. 

Korigovala Katarína Jusková. 

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler. 

Technická redaktorka Helena Oleňová. 

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., v edícii Odeon, Bratislava 

v roku 2014 ako svoju 649. publikáciu v elektronickej podobe. 

V Ikare prvé vydanie. 

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4152-7

KNIHA PRVÁ

1. KAPITOLA

Bývali vtedy v Grau du Roi a hotel stál pri kanáli, ktorý od Aigues Mortes, mesta obohnaného hradbami, smeroval rovno do mora. Cez Camarskú nížinu videli jeho veže a takmer dennodenne ta v rozličnom čase chodievali na bicykloch po bielej ceste pozdĺž kanála. Každý večer a ráno, keď hladina stúpla, priplávali morské ostrieže a oni pozorovali, ako mugily zúfalo odskakujú a voda priam vrie, keď ostrieže zaútočia.

Do príjemného belasého mora vybiehalo mólo a oni z neho chytali ryby, kúpali sa na pláži a každý deň pomáhali rybárom vyťahovať na dlhý strmý breh veľkú sieť s úlovkom. V kaviarni na rohu popíjali aperitívy, dívali sa na more a v diaľke v Lionskom zálive pozorovali plachty rybárskych lodí loviacich makrely. Bola neskorá jar, tiahli makrely a rybári z prístavu mali veľa práce. Bolo to veselé, priateľské mesto a mladej dvojici sa páčil hotel so štyrmi izbami na poschodí, s reštauráciou a s dvoma biliardovými stolmi na prízemí, s výhľadom na kanál a na maják. Izba, kde bývali, pripomínala obraz van Goghovej izby v Arles, ibaže mala manželskú posteľ a dve veľké okná a bolo z nej vidieť ponad vodu, močariny a morské lúky na biele mesto Palavas a jeho žiarivú pláž.

Ustavične boli hladní, hoci jedávali vynikajúco. Nevedeli sa dočkať raňajok v kaviarni, objednávali si briošky, café au lait a vajíčka, vzrušovalo ich, akú marmeládu si vyberú a ako budú vajíčka uvarené. Pred raňajkami bývali takí lační, že dievča bolievala hlava, kým nepriniesli kávu. A káva bolesť zahnala. Píjala ju bez cukru a mladý muž sa usiloval nezabúdať na to.

Dnes ráno mali briošky a červený malinový džem, vajíčka boli namäkko, s kúskom masla, ktoré sa rozpúšťalo, keď si ich v šálke miešali, zľahka solili a posýpali mletým korením. Boli to veľké a čerstvé vajcia a ona ich mala rada menej uvarené než on. To si zapamätal ľahko a teraz blažene vychutnával svoje, odkrajoval si z nich lyžičkou, jedol ich zjemnené roztopeným maslom, vychutnával rannú sviežosť a zrnká nahrubo pomletého korenia aj horúcu cigóriou voňajúcu bielu kávu vo veľkej šálke.

Rybárske lode boli už hodný kus na mori. Vyplávali za tmy s prvým závanom vánku, mladý muž a dievča sa na to zobudili, potom sa jeden k druhému pod plachtou pritúlili a opäť zaspali. Milovali sa v polospánku, keď už bolo vonku celkom svetlo, ale v izbe ešte šero, a napokon ležali vedľa seba, šťastní a unavení, a znovu sa milovali. Tak vyhladli, až sa im zdalo, že sa nedožijú raňajok, ale teraz už jedli v kaviarni, pozorovali more a plachetnice a ďalší nový deň.

„Na čo myslíš?“ spýtalo sa dievča.

„Na nič.“

„Musíš na niečo myslieť.“

„Stačí, ak cítim.“

„Čo?“

„Že som šťastný.“

„Vždy strašne vyhladnem,“ povedala. „Myslíš, že je to normálne? Aj ty zakaždým tak vyhladneš, keď sa miluješ?“

„Keď niekoho milujem.“

„Aha, vidím, že sa v tom vyznáš,“ povedala.

„Čoby.“

„No a? Mne sa to páči a nemusíme si z ničoho robiť ťažkú hlavu, však nie?“

„Nemusíme.“

„Čo chceš robiť?“

„Neviem,“ povedal. „A ty?“

„Mne je to úplne jedno. Mohol by si ísť na ryby, ja medzitým napíšem zopár listov a pred obedom by sme si mohli zaplávať.“

„Aby sme vyhladli?“

„Ani nehovor. Ja som už pomaly hladná, a ešte sme nedojedli ani raňajky.“

„Zato môžeme uvažovať o obede.“

„A potom?“

„Pospíme si ako poslušné detičky.“

„To mi je novinka,“ povedala. „Že sme na to neprišli skôr.“

„Zapaľuje mi to. Som konštruktívny typ.“

„A ja deštruktívny,“ odvetila. „Zničím ťa. Raz bude na stene pred našou izbou pamätná tabuľa. V noci sa zobudím a vyvediem ti niečo také, o čom si v živote nepočul ani nesníval. Chcela som to urobiť už včera, ale nemohla som sa prebrať.“

„Ešte dobre, že si taká spachtoška, aspoň nebudeš nebezpečná.“

„Len sa nespoliehaj, aby si potom nebol prekvapený. Och, drahý, požeňme trochu čas, aby už bol obed.“

Sedeli tam v pásikavých rybárskych tričkách a v šortkách, čo si kúpili v obchode s námorníckymi potrebami, boli veľmi opálení, vlasy im nerovnomerne vytiahlo slnko a morská voda. Ľudia si väčšinou mysleli, že sú súrodenci, až kým nepovedali, že sú manželia. Podaktorí im aj tak neverili a dievča sa na tom vždy skvelo zabávalo.

V tých rokoch chodievalo k Stredozemnému moru letovať málo ľudí, a do Grau du Roi už vôbec nik, len zriedka sem zablúdilo zopár návštevníkov z Nîmes. Nebolo tu ani kasíno, ani iné zábavné podniky, hotel väčšinou zíval prázdnotou, okrem najteplejších mesiacov, keď sa sem ľudia prichádzali kúpať. Vtedy sa rybárske tričká nenosili bežne a ona, jeho žena, bola prvá, koho videl v takom oblečení. Kúpila tričko sebe aj jemu a obidve v hoteli v umývadle vyprala, aby zmäkli. Boli hrubé, veď slúžili ako pracovný odev, ale praním zjemneli, nosením zvláčneli, a keď teraz pozrel na dievčinu, videl, ako sa jej pod látkou pekne črtajú prsia.

Ani šortky v mestečku nik nenosil a dievčina si ich nemohla obliecť, keď sa niekam vybrali na bicykli. V Grau du Roi to však ktovieako neprekážalo, tu boli ľudia priateľskí a námietky mal iba miestny kňaz. V nedeľu však chodila do kostola v sukni a kašmírovom svetri s dlhými rukávmi a mladý muž stál vzadu s chlapmi. Dávali do zvončeka dvadsať frankov, čo bolo vtedy vyše dolára, a keďže farár vyberal milodary sám, prestali pochybnosti o ich vzťahu k cirkvi a nosenie nohavíc po mestečku sa pokladalo skôr za výstrednosť cudzincov než za pokus ohroziť morálku v camarských prístavoch. Ak mali na sebe šortky, kňaz sa s nimi nezhováral, ale celkom ich nezatratil, lebo večer, keď mali dlhé nohavice, všetci traja sa navzájom zdvorilo ukláňali.

„Idem hore písať listy,“ povedalo dievča, vstalo, usmialo sa na čašníka a vyšlo z kaviarne.

„Monsieur ide na ryby?“ spýtal sa čašník, keď ho mladý muž, ktorý sa volal David Bourne, privolal a zaplatil mu.

„Asi. Aké je more?“

„Zatiaľ veľmi dobré,“ odvetil čašník. „Mám návnadu, keby ste chceli.“

„Cestou si niečo zoženiem.“

„Načo. Vezmite si moju. Pieskové červy, mám ich dosť.“

„Nepôjdete so mnou?“

„Mám službu. Ale mohol by som sa prísť neskôr pozrieť, ako sa vám darí. Máte veci so sebou?“

„Nie, v hoteli.“

„Zastavte sa po tie červy.“

V hoteli chcel mladý muž vybehnúť do izby za dievčaťom, no dlhú bambusovú palicu a vedro s rybárskym náčiním našiel za pultom, kde viseli kľúče od izieb, nuž vyšiel von na slnkom zaliatu cestu, pobral sa ku kaviarni a potom do oslnivého jasu móla. Slnko pripekalo, no od mora fúkal svieži vánok, práve sa začínal odliv. Ľutoval, že si nepriniesol udicu s blyskáčmi, ktoré by mohol prehodiť cez prúd kanála a ponad skaly oproti, a tak si nachystal iba dlhú tyč s korkovým plavákom a pierkom a červíka nechal voľne plávať tam, kde by podľa neho mohli ryby hľadať potravu.

Spočiatku nemal úspech, pozoroval rybárske lode, plávajúce v diaľke sem i ta po belasom mori, a tiene, čo vrhali na hladinu vysoké oblaky. Vtom sa plavák prudko ponoril, lanko udice sa naplo a on nadvihol prút, odolával ťahu ryby, ktorá bola akiste silná, lebo keď sa pustila preč, vlasec vo vode len tak svišťal. Usiloval sa držať udicu tak zľahka, ako sa len dalo, no dlhý prút sa ohol na prasknutie, lanko ledva odolávalo rybe, ktorá sa vytrvalo usilovala dostať na otvorené more. Mladý muž sa vybral po móle, aby prút uvoľnil, no ryba neúnavne ťahala ďalej, a tak aj on kráčal ďalej, štvrtinu prúta mal už ponorenú vo vode.

Medzitým prišiel čašník z kaviarne, celý bez seba. Kráčal popri mladom mužovi a kládol mu na srdce: „Držte ju. Držte ju. Držte ju podľa možnosti čo najjemnejšie. Musí sa unaviť. Len nech sa neodtrhne. Jemne s ňou. Jemne. Jemne.“

Viac sa však povoliť nedalo, ibaže by bol mladý muž vliezol za rybou do vody, a to by bola hlúposť, lebo kanál bol hlboký. Keby som tak mohol kráčať po brehu zarovno s ňou, pomyslel si. Medzitým však došli na koniec móla. Teraz bolo pod vodou už vyše polovice prúta.

„Len ju držte jemne,“ prosíkal čašník. „Lanko je silné.“

Ryba sa ponárala čoraz hlbšie, uháňala, kľučkovala a dlhý bambus sa ohýbal pod jej ťarchou, rýchlosťou a ťahom. Vtom sa zatrepotala nad hladinou, a opäť ponorila, a mladý muž si uvedomil, že hoci má ryba ešte vždy rovnakú silu, zúrivý nápor predsa len povolil a teraz by s ňou už mohol obísť koniec móla a viesť ju hore kanálom.

„Len jemne,“ vravel čašník. „Teraz jemne. Jemne, preboha!“

Ryba sa ešte dva razy pokúsila dostať na otvorené more, mladý muž ju dva razy znovu pritiahol a teraz ju opatrne viedol pozdĺž hrádze ku kaviarni.

„Ako sa drží?“ spýtal sa čašník.

„Celkom dobre, ale už sme ju porazili.“

„Ešte nehovorte hop,“ povedal čašník. „Pozor. Musíme ju unaviť. Unaviť. Unaviť.“

„Zatiaľ unavila ona mňa, bolí ma ruka,“ odvetil mladý muž.

„Nemám to vziať?“ spýtal sa s nádejou čašník.

„Ešteže čo, preboha!“

„Len pozor, pozor, pozor. Opatrne, len opatrne,“ vravel čašník.

Mladý muž prinútil rybu oboplávať terasu kaviarne a potom ju zatiahol do kanála. Plávala tesne pod hladinou, ešte vždy mala silu a on uvažoval, či ju takto budú vliecť kanálom cez celé mestečko. Teraz už bolo okolo nich dosť ľudí, a keď prechádzali popri hoteli, z obloka ich zbadalo dievča. „Och, to je nádherná ryba!“ zvolala. „Počkajte ma! Počkajte!“

Zhora dobre videla, aká je dlhá a ako sa ligoce, ako sa manželov bambusový prút prehýba takmer vo dvoje a ako za ním kráča hotová procesia. Keď zišla na breh kanála a dobehla ich, zástup zastal. Čašník stál vo vode pri kraji kanála a jej manžel pomaly priťahoval rybu k brehu, kde rástli chumáče chalúh. Ryba už bola na hladine, čašník sa sklonil, chytil ju palcami popod žiabre a vyniesol von. Bola ťažká, a ako ju niesol pritisnutú na prsiach, hlava jej siahala až pod jeho bradu a plieskala ho chvostom po stehnách.

Niekoľko chlapov potľapkalo mladého muža po chrbte a objalo ho okolo pliec a akási žena z rybieho trhu ho aj pobozkala. Keď ho objalo a pobozkalo dievča, spýtal sa: „Videla si ju?“

Potom sa na ňu všetci šli pozrieť, ležala pri ceste, bola striebristá ako losos a chrbát sa jej oceľovo ligotal. Bola to krásna, urastená ryba s veľkými očami, dýchala pomaly a prerývane.

„Čo je to?“

„Loup,“ povedal. „Teda morský ostriež. Po francúzsky loup. Sú to nádherné ryby. V živote som nevidel väčšiu.“

Čašník, ktorý sa volal André, podišiel k Davidovi, objal ho a pobozkal, potom pobozkal aj dievča.

„Nedá sa nič robiť,“ povedal. „Musel som. Ešte nikdy nikto nechytil takúto rybu na taký prút.“

„Dajme ju odvážiť,“ navrhol David.

Teraz už sedeli v kaviarni. Keď ju odvážili, mladý muž odniesol prút a poumýval sa, rybu odložili na kus ľadu, ktorý doviezli nákladným autom z Nîmes na chladenie úlovku makrel. Vážila takmer sedem kíl. Na ľade bola ešte vždy striebristá a krásna, len chrbát jej osivel. Iba oči vyzerali ako živé. Rybárske loďky sa pomaly vracali do prístavu, ženy vykladali modrasté, zelenkavé a striebristé makrely z člnov do košov a odnášali ťažké koše na hlavách do výkupu. Úlovok bol veľmi dobrý, mesto malo plné ruky práce a žiarilo šťastím.

„Čo urobíme s tou veľkou rybou?“ spýtalo sa dievča.

„Odvezú ju a predajú,“ povedal mladý muž. „Tu ju nemôžu upiecť, je priveľká a vraj by bol hriech rozrezať ju. Možno poputuje rovno do Paríža. Skončí v nejakej veľkej reštaurácii. Alebo si ju kúpi niekto veľmi bohatý.“

„Vo vode bola taká krásna,“ povedala. „Aj keď ju André vytiahol. Ani sa mi nechcelo veriť, keď som ju videla z okna, a potom teba a ten dav, čo kráčal za tebou.“

„Na obed nám urobia menšiu. Sú to naozaj skvelé ryby. Malé sa grilujú na masle a bylinkách. Chutia ako pruhovaný ostriež u nás doma.“

„Tá ryba ma priam vzrušila,“ povedala. „Ako málo stačí k šťastiu, no nie je nám úžasne?“

Nevedeli sa dočkať obeda, biele víno bolo studené, zapíjali ním zelerovú remuládu, drobné reďkovky a domáce nakladané huby z veľkej fľaše. Ostriež bol grilovaný, na striebristej kožke bolo vidieť pásiky od roštu, a maslo sa roztápalo na horúcom tanieri. Dostali aj kúsky citróna, aby si mohli rybu pokvapkať šťavou, a čerstvý chlieb z pekárne; jazyky popálené opekanými zemiakmi si chladili vínom. Bolo to dobré, ľahké, suché, povznášajúce a neznáme víno, pýcha reštaurácie.

„Pri jedení veľa nenahovoríme,“ povedalo dievča. „Nudím ťa, drahý?“

Mladý muž sa zasmial.

„Nesmej sa mi, David.“

„Nebolo to na tvoj účet. Nie. Nenudíš ma. Celý šťastný by som sa na teba díval, aj keby si nepovedala ani slovo.“

Nalial jej ďalší pohárik vína a dolial aj sebe.

„Mám pre teba veľké prekvapenie. Ešte som ti to nepovedala, však?“ pokračovalo dievča.

„Aké prekvapenie?“

„No, veľmi jednoduché a zároveň veľmi zložité.“

„Von s tým.“

„Nie. Pretože sa ti môže páčiť, a rovnako dobre môžeš byť zásadne proti.“

„Znie to strašne nebezpečne.“

„Aj to je nebezpečné,“ povedala. „Ale nevypytuj sa. Idem hore do izby, ak dovolíš.“

Mladý muž zaplatil za obed a dopil víno, čo zostalo vo fľaške. Potom sa aj on vybral hore. Dievča malo šaty poskladané na jednej z vangoghovských stoličiek a čakalo ho v posteli pod plachtou. Vlasy mala rozprestreté po celom vankúši, oči sa jej smiali, a keď nadvihol plachtu, privítala ho: „Ahoj, drahý. Chutil ti obed?“

Potom ležali vedľa seba a ona mala hlavu na jeho pleci, boli šťastní a malátni, a on cítil, ako dievča hýbe hlavou zboka nabok a ako mu ňou hladká líce. Bolo hodvábne, len trochu zdrsnené slnkom a morom. Potom si prehodila vlasy do tváre tak, že sa ho dotýkali, keď pohla hlavou, a začala sa s ním hrať, najprv opatrne, skúmavo, potom s pôžitkom. „Miluješ ma, však?“ spytovala sa.

Prikývol a pobozkal ju na vlasy, potom jej obrátil hlavu a pobozkal ju na ústa.

„Och,“ vzdychla si. „Och.“

Oveľa neskôr opäť ležali pritúlení k sebe a ona sa spýtala: „Ľúbiš ma takú, aká som? Si o tom presvedčený?“

„Som,“ odvetil. „Dokonca veľmi.“

„Lenže ja sa zmením.“

„Nie,“ povedal. „Nie. Len to nie.“

„Ale ja to urobím,“ povedala. „Kvôli tebe. Aj kvôli sebe. Musím sa priznať. Zapôsobí to na teba. Som o tom presvedčená, ale ďalej už neprezradím ani slovo.“

„Mám rád prekvapenia, ale momentálne sa mi všetko páči tak, ako je.“

„Potom by som to asi nemala urobiť,“ povedala. „Smola. Tak nádherne nebezpečné prekvapenie. Celé dni som o ňom premýšľala a odhodlala som sa až dnes ráno.“

„Ak naozaj chceš...“

„Chcem,“ povedala. „A urobím to. Zatiaľ sa ti páčilo všetko, čo sme podnikli, však?“

„Áno.“

„Fajn.“

Vykĺzla z postele a stála tam ako svieca, s dlhými hnedými nohami a nádherným telom, ktoré si rovnomerne opálila na odľahlej pláži, kde sa kúpali bez plaviek. Vystrela chrbát, vystrčila bradu a pohodila hlavou, až ju ťažké žltohnedé vlasy šľahli do líc, potom sa zohla, a vtedy jej spadli do tváre. Pretiahla si cez hlavu pásikavé tričko a pohodila vlasmi, sadla si za toaletný stolík so zrkadlom a s kritickým pohľadom si ich začesala dozadu. Splývali jej na plecia. Potriasla hlavou pred zrkadlom. Potom si obliekla nohavice, zapla opasok a obula vyblednuté belasé sandále so špagátovou podošvou.

„Musím ísť do Aigues Mortes,“ povedala.

„Dobre,“ odvetil. „Pôjdem s tebou.“

„Nie. Potrebujem ísť sama. Pre to prekvapenie.“

Pobozkala ho na rozlúčku a zišla dolu, díval sa, ako nasadla na bicykel a ľahko a svižne sa pustila cestou, vlasy jej pritom viali vo vetre.

Popoludňajšie slnko pražilo do obloka a v izbe bolo horúco. Mladý muž sa umyl, obliekol a zišiel dolu prejsť sa po pláži. Vedel, že by si mal zaplávať, no bol unavený, a tak sa len trochu poprechádzal po pláži a po chodníku, čo viedol cez slané močariny do vnútrozemia, vrátil sa po brehu k prístavu a vyšiel hore do kaviarne. V kaviarni si vzal noviny a objednal si fine à l’eau, lebo sa po milovaní cítil prázdny a vyprahnutý.

Zosobášili sa pred tromi týždňami a z Paríža do Avignonu pricestovali vlakom aj s bicyklami, kufrom mestských šiat, plecniakom a leteckým kufrom. Ubytovali sa v dobrom avignonskom hoteli, kufor tam nechali a chceli sa na bicykloch vybrať do Pont du Gard. Lenže fúkal mistrál, a tak sa radšej pustili do Nîmes, prenocovali v Imperatore a pokračovali, ešte vždy so silným vetrom v chrbte, do Aigues Mortes a ďalej do Grau du Roi. A odvtedy boli tu.

Bolo to nádherné a cítili sa naozaj šťastní, mladý muž dovtedy ani netušil, že človek môže niekoho ľúbiť tak, že mu na ničom inom nezáleží, akoby nič iné ani nejestvovalo. Keď sa ženil, mal kopu starostí, ale tu na ne vôbec nemyslel, ani na písanie, ani na nič podobné, iba na to, že je s dievčaťom, ktoré má rád a ktoré si vzal; netrápili ho chvíle osudového vytriezvenia, aké zažíval zakaždým po styku s inými ženami. Celkom sa stratili. Teraz po milovaní jedli a pili, a potom sa opäť milovali. Bol to veľmi jednoduchý svet, v nijakom inom nikdy nebol skutočne šťastný. Nazdával sa, že to platí aj pre ňu, rozhodne sa podľa toho správala, no dnes nadhodila otázku zmeny a prekvapenia. Možno to však bude zmena k lepšiemu a prekvapenie príjemné. Ako tak popíjal koňak zriedený vodou a pritom čítal miestne noviny, začal sa tešiť, nech to už bude čokoľvek.

Dosiaľ si na svadobnej ceste nikdy nedal koňak ani whisky sám, bez nej. Lenže nepracoval a jeho vlastné pravidlá mu zakazovali piť iba pred prácou alebo počas nej. Nezaškodilo by začať znovu robiť, ale bolo ešte priskoro, dobre to vedel, a vedel aj to, že nesmie byť sebecký, musí dať jasne najavo, že nútená samota ho neteší a nie je na ňu hrdý. Nebál sa, že by sa s niečím takým nevyrovnal, veď má dosť svojich záujmov, ale nechcel ani len pomyslieť na to, že by začal pracovať, kým sú spolu ako teraz. Pravda, nikdy nebude môcť začať, kým nevytriezvie, a uvažoval, či to dievča vie a či vari preto neodišlo za niečím novým a neprekonateľným. Ale čo to môže byť? Nič ich k sebe nemohlo pripútať väčšmi, ako už boli, a zatiaľ na tom nevideli nič zlé. Naopak, vnímali len šťastie, lásku a hlad, a keď ho zahnali, všetko sa začínalo odznova.

Uvedomil si, že fine à l’eau dopil a že sa pomaly zvečerilo. Objednal si ďalší koňak a usiloval sa sústrediť na noviny. Lenže tentoraz ho nezaujímali ako inokedy, radšej hľadel do diaľky na more obťažkané neskorým popoludňajším slnkom, keď tu zrazu počul, ako vchádza do kaviarne a oslovuje ho hrdelným hlasom: „Ahoj, drahý.“

Ponáhľala sa k stolu a sadla si, vystrčila bradu, pozrela naňho usmiatymi očami a ukázala mu zlatistú tvár posiatu drobnými pehami. Bola ostrihaná na chlapca. Neľútostne. Vlasy, husté ako vždy, mala začesané dozadu a na bokoch celkom skrátené, až jej vytŕčali uši, no neodstávali, na temene mala zlatohnedú šticu zostrihanú postupne a hladko. Odvrátila sa, vypla prsia a nástojčivo povedala: „Pobozkaj ma, prosím ťa.“

Poslúchol, a keď jej pozrel do tváre a na vlasy, opäť ju pobozkal.

„Páči sa ti to? Skús, aké ich mám hladké. Tu vzadu.“

Urobil, čo chcela.

„Pohladkaj ma po líci a nad uchom. Prejdi mi prstami po sluchách. Vidíš?“ povedala. „To je to prekvapenie. Som dievča. Lenže teraz som zároveň aj chlapec, a môžem všetko, všetko a ešte raz všetko.“

„Sadni si ku mne,“ povedal. „Čo si dáš, braček?“

„Ďakujem,“ odvetila. „To isté, čo ty. Chápeš, prečo je to nebezpečné, však?“

„Áno. Chápem.“

„Ale bol to dobrý nápad, nie?“

„Možno.“

„Čoby možno. Nijaké možno. Uvažovala som nad tým. Dôkladne som to premyslela. Prečo by sme sa mali riadiť podľa ostatných? My sme my.“

„Bolo nám spolu dobre a nemal som pocit, že sa podľa niekoho riadime.“

„Ešte raz ma pohladkaj po vlasoch, prosím ťa.“

Poslúchol a pobozkal ju.

„Si zlatý,“ povedala. „A páčim sa ti. Viem, cítim to. Nemusíš byť celý preč. Na začiatok stačí, že sa ti účes páči.“

„Páči sa mi,“ odvetil. „Máš nádherne tvarovanú hlavu a účes ti krásne zvýrazňuje lícne kosti.“

„A čo tu na bokoch?“ spýtala sa. „Nijaký podvod ani podfuk. Pravý chlapčenský strih, žiadny salón krásy.“

„Kto ťa strihal?“

„Holič v Aigues Mortes. Ten istý, čo pred týždňom teba. Vtedy si mu povedal, aký účes chceš, a ja som mu kázala, aby ma ostrihal rovnako ako teba. Bol veľmi ochotný a vôbec sa nečudoval. Ani trochu sa nad ničím nepozastavoval. Len sa spýtal, či presne ako teba. A ja som odpovedala, že presne. Nič to s tebou nerobí, David?“

„Ale áno,“ povedal.

„Hlupáci sa budú pozastavovať. Ale my musíme byť hrdí. Som rada, keď môžem byť na niečo hrdá.“

„Aj ja,“ pridal sa. „Odteraz teda budeme hrdí.“

Sedeli v kaviarni, pozorovali odraz zapadajúceho slnka na vode, hľadeli, ako na mestečko sadá súmrak, a pili fine à l’eau. Ľudia chodili popri kaviarni, no nijako sa nepozastavovali nad výzorom dievčaťa, boli totiž jediní cudzinci a trávili tu už tretí týždeň, ona bola navyše krásavica a všetci ju mali radi. Okrem toho dnes chytili veľkú rybu a za normálnych okolností by to stačilo, bolo by veru o čom hovoriť, no aj druhá udalosť bola pre mestečko veľkou témou. Nijaké slušné dievča sa v týchto končinách ešte nikdy nedalo ostrihať tak nakrátko, ale aj v Paríži to bolo zriedkavé a zvláštne a výsledok mohol byť skvelý alebo aj veľmi zlý. Mohol sa za tým skrývať hlbší zmysel, alebo jednoducho zámer zvýrazniť pekný tvar hlavy, ktorý by inak nevynikol.

Večerali krvavý biftek so zemiakovým pyré, zelenou fazuľkou a šalátom a dievča si na pitie objednalo tavel. „Ideálne víno pre zaľúbencov,“ povedala.

Vždy vyzerala presne na svoj vek, pomyslel si, a teraz mala dvadsaťjeden. Bol preto na ňu veľmi pyšný. No dnes večer všetko pôsobilo inak. Lícne kosti sa jej črtali výraznejšie než kedykoľvek predtým, usmievala sa, a keď jej pozrel do tváre, bolo mu na zbláznenie.

V izbe bolo tma, zvonku prúdilo dnu iba tlmené svetlo. Vánok od mora medzičasom schladil vzduch a plachta na prikrytie sa im zošuchla z postele na zem.

„Dave, nenahneváš sa, ak sa dostaneme do pekla, však?“

„Nie, dievčatko,“ odvetil.

„Nehovor mi dievčatko.“

„Tam, kde mám ruku, si dievča,“ trval na svojom. Pevne ju držal okolo pŕs a v prstoch cítil jej pružnú a plnú ženskú sviežosť.

„To je len veno,“ povedala. „Nové je to, čím som ťa prekvapila. Skús. Nie, nechaj ich. Veď sa nestratia. Pohladkaj mi líca a zátylok. Ach, aké je všetko nádherné a príjemné, čisté a nové. Prosím ťa, David, miluj ma takú, aká som. Cháp a miluj ma, prosím ťa.“

Zažmúril oči a po celej dĺžke zacítil na sebe ľahkú váhu jej tela, tlak jej pŕs na hrudi, jej ústa na svojich perách. Ležal a čosi ho premklo, vzápätí sa ho dotkla jej ruka, posúvala sa nižšie a on jej pomohol, a potom ďalej ležal v tme, nerozmýšľal, vnímal iba jej hmotnosť a zvláštny pocit vnútri a ona napokon povedala: „Teraz nevieš, kto je kto, však?“

„Nie.“

„Meníš sa,“ pokračovala. „Vážne. Naozaj. Meníš sa a si moja malá Catherine. Staneš sa ženou, a ja sa ťa zmocním.“

„Ty si Catherine.“

„Nie. Som David. A ty si moja nádherná Catherine. Si moja krásna úžasná Catherine. Pekné od teba, že si sa premenila. Ďakujem, Catherine, ďakujem pekne. Prosím ťa, pochop. Uvedom si to a pochop ma. Budem sa s tebou milovať celú večnosť.“

Napokon sa obaja cítili zničení a mŕtvi, ale ešte nebol všetkému koniec. Ležali v tme vedľa seba, dotýkali sa stehnami a ona mala hlavu na jeho pleci.

Vyšiel mesiac a v izbe bolo trochu viac svetla. Ani len neotvorila oči, skúmavo mu prešla rukou po bruchu a spýtala sa: „Myslíš si, že som skazená?“

„Kdeže. Odkedy už o tom premýšľaš?“

„Nie celý čas. Ale dosť dlho. Si skvelý, že si mi to dovolil.“

Mladý muž ju objal a pevne pritisol k sebe, na hrudi pocítil tlak jej nádherných pŕs a pobozkal ju na ústa, ktoré mal tak rád. Mocne a tuho ju držal v objatí a v duchu jej dával zbohom, zbohom a ešte raz zbohom.

„Pokojne a ticho ležme v objatí a na nič nemyslime,“ povedal a jeho srdce vravelo zbohom, Catherine, zbohom, dievčatko moje, zbohom a veľa šťastia, a opäť zbohom.

2.KAPITOLA

Vstal apoobzeral sa popláži, zavrel fľaštičku solejom aodložil ju dobočného vrecka plecniaka, potom vykročil kmoru, cítil, ako mu piesok podnohami postupne chladne. Pozrel nadievča, ktoré ležalo horeznačky nazvažujúcom sa brehu, oči malo zatvorené aruky pozdĺž tela, naštvorec plachty podňou aprvé chumáče pobrežnej trávy zaňou. Nemala by pridlho ostať vtejto polohe, slnko máme rovno nadhlavou apraží priamo naňu, pomyslel si. Potom vošiel domora ahodil sa dopriezračnej chladnej vody,obrátil sa nachrbát aplával znak smerom namore, pravidelne zaberal nohami apopritom pozoroval pláž. Obrátil sa vovode aponoril nadno, dotkol sa drsného piesku apohladil jeho hrebene, potom sa opäť vynoril, pomaly plával kbrehu askúšal, ako sa dá čo najpomalšie plávať kraul. Podišiel kdievčaťu avidel, že spí. Pohľadal vplecniaku hodinky, aby zistil, či ju ešte nemá zobudiť. Mali vňom aj fľašu chladeného bieleho vína, zabalenú vnovinách azakrútenú douterákov. Otvoril ju tak, že neodhalil ani papier, ani uteráky, adoprial si osviežujúci dúšok zneúhľadného batôžka. Potom si sadol, pozoroval dievča azároveň pozeral našíre more.

Tunajšie more býva vždy studenšie, než sa zdá, pomyslel si. Otepľuje sa len naplytkých plážach, inak až uprostred leta. Tento breh sa zvažoval dosť prudko avoda tu bola ľadová, prestal to vnímať, až keď sa zahrial plávaním. Hľadel namore anavysoké oblaky avšimol si, ako ďaleko nazápad odplávala rybárska flotila. Potom pozrel nadievča, ktoré ďalej spalo napiesku, teraz už celkom suchom avíriacom vdvíhajúcom sa vánku, keď pohol nohou.

Vnoci pocítil, že sa ho dotýka. Keď sa prebral, opäť vykonala zamesačného svitu čiernu mágiu premeny, aon neodmietol, keď ho oslovila akládla mu otázky, zmena však naňho doľahla bolestne, akeď skončili, obaja vyčerpaní, celá rozochvená mu zašepkala: „Teraz sa nám to podarilo. Teraz sa nám to naozaj podarilo.“

Áno, pomyslel si. Teraz sa nám to naozaj podarilo. Akeď odrazu zaspala ako unavené dieťa aležala vedľaneho, obrátená naboku, nádherná vmesačnom svetle, čo odhaľovalo krásny nový azvláštny tvar jej hlavy, povedal si vduchu: Som stebou. Čokoľvek ti ešte vŕta vhlave, som stebou aľúbim ťa.

Ráno sa zobudil hladný, no čakal, kým sa zobudí. Nakoniec ju pobozkal aona sa prebrala ausmiala, napoly prebratá vstala aumyla sa voveľkom umývadle, odvliekla sa kzrkadlu natoaletnom stolíku aučesala sa, pozrela doň najprv zachmúrene, potom sa usmiala akončekmi prstov sa dotkla lícnych kostí, cezhlavu si pretiahla námornícke tričko anapokon ho pobozkala. Stála vzpriamene, prsami pritisnutá najeho hruď, apovedala: „Neboj sa, Dávid. Zasa som poslušné dievčatko, vrátila som sa ti.“

On sa však veľmi bál auvažoval, čo snimi bude ďalej, keď sa všetko zbehlo tak búrlivo, tak nebezpečne arýchlo. Čo nezhorí vohni, ktorý zúri takouto silou? Boli sme šťastní, určite aj ona. Môže to však niekto vedieť naisto? Akto si ty, že súdiš, vari si sa nezúčastnil, neprijal si premenu aneprežil ju spolu sňou? Ak ponej túži, prečo by si jej ju nedoprial? Máš šťastie, že si natrafil naženu, ako je ona, azahriech sa predsa považuje len to, čo neskôr človeka mrzí, ateba nemrzí nič. Nie, potoľkom víne nikoho nič netrápi, povedal si, ačo budeš piť, keď ti víno nebude stačiť?

Vytiahol zplecniaka fľaštičku oleja atrochu jej natrel bradu, líca anos, potom našiel vbočnom vrecku vyblednutú belasú vzorkovanú vreckovku azakryl ňou dievčaťu prsia.

„Už musím vstávať?“ spýtala sa. „Sníva sa mi úžasný sen.“

„Len si ho dosnívaj,“ povedal.

„Ďakujem.“

Opár minút sa zhlboka nadýchla, potriasla hlavou asadla si.

„Poďme dovody,“ povedala.

Vedno vošli domora, kus odplávali apotom sa podvodou hrali ako delfíny. Keď vyšli von, poutierali sa navzájom uterákmi aon jej podal fľašu vína, ktorá vnovinovom papieri ostala chladná, obaja sa napili aona naňho pozrela azasmiala sa.

„Dobre padne piť víno odsmädu,“ povedala. „Naozaj sa nehneváš, že sme bratia?“

„Nie.“ Jemne jej natrel olejom čelo anos, potom líca abradu aopatrne aj pokožku nadazaušami.

„Chcem sa opáliť aj zaušami, nakrku anasluchách. To všetko sú nové miesta.“

„Si úžasne tmavý, braček,“ povedal. „Ani nevieš ako.“

„Páči sa mi to,“ odvetilo dievča. „Achcem byť ešte tmavšia.“

„Nie.“

„C’est monsieur?“spýtal sa.

Anehádajme sa.“

„Pár šekov.“

„Slušné?“