Start

Fredrik Backman

EN MAN SOM HETER OVE

Copyright © 2012 by Fredrik Backman

Translation © 2015 by Mária Bratová

Jacket design © Nils Olsson, Katslosa

Design Slovak edition © 2015 by Ikar

ISBN 978-80-551-4295-1

Nede. Aby si sa smiala. Vždy.

1

MUŽ MENOM OVE
kupuje počítač, ktorý vlastne nie je počítač

Ove má päťdesiatdeväť rokov a jazdí na saabe. Patrí k tomu typu ľudí, ktorí sa nerozpakujú ukazovať na iných, akoby boli zlodeji, a ak sa im nepozdávajú, svoj ukazovák použijú ako policajnú baterku. Práve stojí pri pulte v obchode, do akého si ľudia jazdiaci na autách japonských značiek chodia kupovať biele káble do uší. Najprv dlho pozoruje predavača, potom naňho zakýva stredne veľkou bielou kartónovou škatuľou.

„Toto je ten ajpád?“ dožaduje sa informácie.

Predavač, mladý muž s nízkym BMI, teda nízkym indexom hmotnosti, upadá do rozpakov. Očividne bojuje s pokušením okamžite vytrhnúť Ovemu škatuľu z rúk.

„Áno, presne tak. Toto je iPad. Ale uvítal by som, keby ste tým tak veľmi netriasli...“

Ove gáni na škatuľu ako na čosi vrcholne nespoľahlivé. Akoby jazdila na mopede, oblečená do teplákov, práve bez najmenších rozpakov oslovila Oveho „kamoš“ a vzápätí sa mu pokúšala predať hodinky.

„Aha. Takže to je počítač?“

Predavač prikyvuje. Náhle zneistie a rýchlo zavrtí hlavou.

„Áno... vlastne... teda toto je iPad. Niektorí ho volajú tablet, iní zasa doska alebo surfovačka. Záleží na tom, ako sa na to dívate...“

Ove zíza na predavača, akoby sa mu práve prihovoril po čínsky.

„Aha!“

Zneistený predavač bezradne prikyvuje.

„Takže...“

Ove znova potriasa škatuľou.

„A je dobrý? Napríklad tento.“ Predavač sa rozpačito škrabe na hlave.

„Áno, je dobrý. Ale... ako ste to vlastne mysleli?“

Ove vzdychá a v duchu prijíma rozhodnutie, že bude rozprávať pomalšie a artikulovať dôrazne. Akoby jediný problém tejto diskusie spočíval v predavačovej nedoslýchavosti.

„JE DOBRÝÝÝ? Je to dobrý počítač?“ Predavač si pre zmenu škrabe bradu.

„Teda... áno... tento je výborný... ale to závisí od toho, aký typ by ste chceli.“

Ove naňho nasrdene gáni.

„Chcem počítač! Normálny počítač!“

Na okamih zavládne napäté ticho, potom si predavač od kašliava.

„Takže: toto vlastne nie je bežný počítač. Možno by ste radšej chceli...“

Zmĺkol a navidomoči hľadá slová, ktorým by muž pred ním porozumel. Nakoniec si znova odkašle a hovorí:

„... laptop?“

Ove zúrivo krúti hlavou a výhražne sa nakláňa ponad pult.

„Nie, dofrasa, to nechcem. Chcem počítač!“

Predavač chápavo prikyvuje.

„Laptop je počítač.“

Urazený Ove dôrazne ďobe do pultu ukazovákom, ktorý v jeho mysli teraz už funguje ako policajná baterka.

„To viem aj bez vás!“ Predavač sa nadychuje:

„Okej...“

Opäť nastáva ticho. Podobné by asi vládlo medzi dvoma pištoľníkmi, ktorí zrazu zistia, že si zabudli kolty. Ove si zdĺhavo prezerá škatuľu, akoby čakal, že sa k niečomu dobrovoľne prizná.

„Kde sa vyťahuje klávesnica?“ zadudre po chvíli.

Predavač si šúcha dlane o okraj pultu a nervózne prešľapuje z nohy na nohu, ako to robievajú mladí zamestnanci obchodu, keď pochopia, že táto záležitosť potrvá podstatne dlhšie, než spočiatku dúfali.

„No, tak tento nemá klávesnicu.“ Ove nadvihuje obočie.

„Aha! Tú aby si človek kupoval zvlášť, čo? Za nekresťanskú sumu!“

Predavač si opäť šúcha dlane o pult.

„Nie... vlastne... takže: Tento počítač nemá klávesnicu. Všetko sa ovláda na monitore.“

Ove pohoršene vrtí hlavou, akoby práve pristihol neschopného predavača, ako oblizuje sklo pultu so zmrzlinou.

„Ale veď klávesnicu potrebujem! To hádam chápete, však?“ Predavač zhlboka vzdychne, ako sa to robieva, keď vás niečo donúti v duchu počítať do desať.

„Okej. Chápem. V tom prípade vám neodporúčam tento počítač. Myslím si, že by ste si radšej mali kúpiť MacBook.“

Oveho výraz prezrádza, že on o tom nie je presvedčený.

„Mekbúk?“

Predavač nadšene a s nádejou pokyvkáva hlavou, akoby cítil, že sa v rokovaní konečne dostávajú k zlomovému bodu.

„Áno.“

Ove však podozrievavo vraští čelo.

„A nie je to náhodou tá poondená čítačka, o ktorej všetci toľko mudrujú?“

Predavačovo zastonanie by prekonalo aj výkon najslávnejšieho tragéda.

„Nie. MacBook je... to je... laptop. S klávesnicou.“

„A-ha!“ precedí Ove cez zuby. Predavač prikyvuje a škrabe si dlane.

„Áno.“

Ove sa obzerá po predajni a znova trochu potriasa škatuľou.

„A máte nejaký dobrý?“

Predavač klopí pohľad, aby neprezradil, že zo všetkých síl bojuje s túžbou zúfalo sa štípať do líc. Vzápätí sa mu však tvár rozžiari úsmevom plným novej energie.

„Viete čo? Skočím sa pozrieť, či kolega už doobsluhoval svoj ho zákazníka. Hneď príde a všetko vám ukáže!“

Ove sa mračí na hodinky a krúti hlavou.

„Niektorí ľudia majú aj inú robotu, nie tu celý deň iba po stávať a vyčkávať!“

Predavač chápavo prikyvuje a prace sa preč. Zakrátko sa vracia s kolegom, ktorý sa tvári takmer nadšene. Ako väčšina nováčikov v tejto branži, ktorí stoja za pultom iba krátko a nemajú veľké skúsenosti s predajom.

„Dobrý deň! Ako vám môžem pomôcť?“

Ove podráždene bodá do pultu ukazovákom fungujúcim ako baterka.

„Chcem počítač!“

Usmiaty kolega sa hneď prestáva tváriť nadšene. Obracia sa na prvého predavača a obdarí ho pohľadom, z ktorého mu musí byť jasné, že toto si ešte odskáče.

„Ooookej! Takže počítač, iste. Mohli by sme prejsť do oddelenia s prenosnými počítačmi, tam by sme mali začať,“ navrhuje už bez najmenšieho náznaku nadšenia a pozerá na Oveho.

Ove ho takmer prebodáva pohľadom.

„Počujte! Dofrasa, ja predsa viem, čo je laptop, nemusíte mi hovoriť, že je prenosný!“

Čerstvá posila chápavo prikyvuje. No prvý predavač nenápadne zašomre: „Toto už nezvládam, idem na obed!“

„Prirodzene, dnes už ľudia na nič iné ani nemyslia!“ rozčuľuje sa Ove.

„Prosím?“ obracia sa k nemu nový predavač.

„O-b-e-d!“ dôrazne artikuluje Ove.

2

(Pred tromi týždňami)

MUŽ MENOM OVE 
vykonáva pravidelnú obchôdzku po obytnej štvrti

Keď sa Ove a kocúr stretli po prvý raz, bolo presne o päť minút šesť. Zviera si o ňom okamžite pomyslelo svoje. Nepáčil sa mu. Tento pocit bol však obojstranný.

Ove sa ako zvyčajne zobudil desať minút pred pomyselným zvonením budíka. Nechápal ľudí, ktorí hocikedy zaspia a vyhovárajú sa, že im nezazvonil budík. Ove v živote nijaký nemal, ale zobúdzal sa o trištvrte na šesť a okamžite vstával.

Vzápätí zapol kávovar, do ktorého nasypal navlas také isté množstvo kávy, ako si dávali každé ráno so svojou ženou. Celých štyridsať rokov, čo prežili v tejto štvrti s radovou zástavbou. Jedna lyžička na šálku a jedna navyše. Ani viac, ani menej. Dnes už ľudia nevedia navariť poriadnu kávu. Rovnako ako nikto nepíše rukou. Lebo na to majú počítač a na espresso automat. Ale kam speje spoločnosť, v ktorej ľudia nevedia písať rukou ani uvariť poriadnu kávu? No kam? spytoval sa v duchu Ove.

Kým sa jeho poriadna káva varila, natiahol si modré nohavice a modrú bundu, vkĺzol do drevákov a vopchal ruky do vreciek, ako to robievajú muži v strednom veku pripravení na všetky sklamania, ktoré im prichystal tento nedokonalý svet, a bez otáľania sa vydal na inšpekciu sídliska. Ako každé ráno.

V ostatných radových domoch bolo ešte ticho, nikde sa nesvietilo. S ničím iným ani nerátal. V tejto štvrti sa nikto neunúval vstávať včaššie, než treba, to si všimol už dávno. Lebo tu bývajú samí podnikatelia a pochybné existencie s voľným pracovným časom.

Kocúr s ľahostajným výrazom sedel uprostred cestičky medzi domami. Mimochodom, kocúr... ako sa to vezme. Mal sotva polovicu chvosta a len jedno ucho. Na niekoľkých miestach veľkých ako päsť mu chýbal kúsok kožúška, akoby mu niekto vyšklbal chumáče srsti. Ove ho odhadol skôr na mačacie strašidlo do maku než normálnu mačku.

Váhavo urobil k nemu zopár krokov. Aj kocúr sa pohol. Ove zastal. Chvíľu sa navzájom premeriavali a šacovali ako dvaja potenciálni bitkári, ktorí sa večer náhodou stretli pred dedinskou krčmou. Ove zvažoval, či po ňom nešmarí drevák. Kocúr sa zasa tváril, akoby preklínal fakt, že nemá nijaký drevák, čo by na revanš mohol šmariť po Ovem.

„Šic!“ vyletelo z Oveho tak nečakane, až sa kocúr mykol. A o krôčik zacúval. Odtiaľ si opäť premeriaval päťdesiatdeväťročného muža aj jeho dreváky. Potom sa nenáhlivo obrátil a odšuchtal sa preč. Keby Ove nebol súdny človek, možno by odprisahal, že kocúr predtým ešte prevrátil oči.

„Kreatúra,“ zahundral a znova pozrel na hodinky. O dve minúty šesť. Najvyšší čas rozhýbať sa, aby pre mačacie strašidlo nemeškal s inšpekciou. Ešte to by tak chýbalo!

Vykročil ulicou medzi domami, čo viedla k parkovisku. Tak to robil každý deň. Zastal pri ceduli deklarujúcej zákaz používať motorové vozidlá v obytnej zóne. Na skusy kopol do tyčky, na ktorej bola ceduľa pripevnená. Nie že by stála krivo alebo čosi podobné, no vždy je lepšie všetko skontrolovať. Ove patril k ľuďom, ktorí kontrolujú stabilitu vecí tým, že do nich kopnú.

Pomaly došiel na parkovisko a prechádzkovým krokom obišiel všetky garáže, aby si overil, že sa do nich v noci nikto nevlámal ani že ich nepodpálila nejaká banda. Nie že by sa to v tejto štvrti už stalo, to nie. Napriek tomu však takúto kontrolu ani raz nevynechal. Na vlastnej garáži, v ktorej parkoval jeho saab, dokonca skusmo stlačil kľučku, pre istotu trikrát. Presne ako každé ráno.

Potom obišiel parkovacie miesta pre návštevníkov, kde vozidlo smelo stáť maximálne dvadsaťštyri hodín. Z tohto dôvodu si do zápisníčka, čo nosil vo vrecku bundy, starostlivo poznačil všetky ešpézetky a porovnal ich s tými, čo si zapísal predchádzajúci deň. V prípade, že sa mu v zápisníku zjavili tie isté ešpézetky dva dni po sebe, Ove zamieril domov, zavolal na dopravné oddelenie registračného úradu, aby zistil majiteľov vozidiel. Dotyčným osobám potom zatelefonoval a informoval ich, že sú negramotní analfabeti, lebo nie sú schopní prečítať ani len po švédsky napísané upozornenie. Nie že by Oveho trápilo, kto parkuje na priestranstve pre návštevníkov. Ani náhodou. Tu išlo o princíp. Ak je na značke dvadsaťštyri hodín, tak to treba rešpektovať. Ako by to vyzeralo, keby ľudia celé dni parkovali, kde sa im zachce? Ove nepochyboval, že by nastal chaos. A autá by stáli úplne všade.

No dnes ráno tu neparkovali vôbec nijaké vozidlá, preto sa Ove so zápisníkom pobral k prístrešku s odpadkovými kontajnermi. Nie že by to bola jeho vec, naopak, od začiatku na hlas protestoval proti výmyslom s triedením odpadu, ktoré si presadili tí noví nafúkaní prisťahovalci s džípmi. No keď sa už raz rozhodlo o tom, že smeti treba triediť, tak niekto musí kontrolovať, aby to tak bolo. Nie že by Oveho niekto poveril takouto úlohou, ale ak by muži ako on nezobrali iniciatívu do vlastných rúk, skončilo by sa to obyčajnou anarchiou. To si Ove uvedomoval. A odpadky by sa povaľovali všade.

Zľahka nakopol smetiak. Zanadával, z kontajnera na sklený odpad vylovil fľašu, zahundral čosi o obmedzencoch a od skrutkoval z nej kovový uzáver. Potom fľašu vhodil späť do kontajnera a uzáver do ďalšieho na kovový odpad.

Keď bol Ove predsedom spoločenstva vlastníkov domov, tvrdo nástojil na tom, aby sa priestor s kontajnermi sledoval kamerami, aby tam nikto neodhadzoval „nevhodné svinstvo“. Na Oveho obrovské pobúrenie jeho návrh neodhlasovali, lebo väčšine susedov sa videl „trochu nepríjemný“, navyše s archivovaním videozáznamov by vraj boli iba starosti. Napriek to mu, že Ove dokola opakoval, že ten, kto „má čisté svedomie“, nemá dôvod obávať sa „pravdy“.

O dva roky neskôr, keď Oveho zbavili funkcie predsedu spoločenstva (o čom sa neskôr vyjadril ako o štátnom puči), problém sa pretriasal znova. Vraj existuje nejaký moderný kamerový systém, ktorý sa aktivuje až po zapojení pohybových senzorov, a zábery sa vysielajú rovno na internet. To aspoň tvrdilo nové vedenie spoločenstva v rozsiahlom liste, zaslanom všetkým zainteresovaným obyvateľom. Novým zariadením sa dá monitorovať nielen spomínaný priestor, ale dokonca aj parkovisko, čo účinne pôsobí proti vandalom a vlamačom. Video záznam sa navyše sám automaticky vymaže po dvadsiatich štyroch hodinách, aby nijako „nenarúšal integritu obyvateľov“. Na osadenie kamier spoločenstvo potrebovalo stopercentný súhlas všetkých členov. Jediný obyvateľ však hlasoval proti.

Ove totiž nedôveroval Internetu. Tento názov zásadne písal s veľkým I a pri vyslovovaní kládol dôraz na slabiku net, hoci jeho žena ho jednostaj upozorňovala, že prízvuk je na časti inter. No a práve takýto Internet mal sledovať Oveho, ako vynáša svoje smeti. Iba cez jeho mŕtvolu! Svoj postoj hneď oznámil vedeniu spoločenstva. Preto sa kamery nekonali. Aj tak dobre, povedal si Ove. Napokon, každodenná inšpekcia je podstatne lepšia. Človek aspoň hneď zistí, kto čo urobil, a získa prehľad. To musí chápať aj najväčší zadubenec.

Po skončení inšpekcie kontajnerového stojiska poriadne uzamkol dvere, tak ako každé ráno, a tri razy skúšobne stlačil kľučku. Potom sa obrátil a do očí mu padol bicykel, čo stál opretý o stenu prístreška na odkladanie bicyklov. Napriek to mu, že nad ním svietila obrovská ceduľa s nápisom Parkovanie bicyklov zakázané! Rovno vedľa bicykla visel aj rukou písaný odkaz, ktorý tam nalepil ktorýsi naštvaný sused s upozornením, že „Toto nie je parkovisko pre bicykle! Naučte sa čítať!“ Ove zašomral čosi o idiotoch, odomkol prístrešok, odtlačil doň bicykel a pekne ho postavil do stojana. Potom zamkol dvere a tri razy stlačil kľučku.

Vzápätí strhol zo steny odkaz nahnevaného obyvateľa. Veľa nechýbalo, aby vedeniu spoločenstva poslal podnet so žiadosťou, aby na túto stenu umiestnili poriadny oznam o tom, že tu platí Zákaz lepiť oznamy! V poslednom čase si ľudia naozaj myslia, že si môžu len tak pobiehať a vylepovať kadejaké ceduľky s jedovitými odkazmi. Lenže táto stena predsa nie je nijaká nástenka!

Ove prešiel po úzkej cestičke medzi domami. Zastal až pred vlastným, zohol sa a dôkladne poovoniaval dlaždice. Moč. Smrdí tu moč! Po tomto konštatovaní vošiel do domu, zamkol dvere a dal si svoju kávu.

Keď dopil, telefonicky zrušil predplatné na noviny aj pevnú linku. V malej kúpeľni opravil batériu. V kuchyni zatiahol skrutky na kľučke dverí vedúcich na verandu a naolejoval pánty na dvierkach kuchynskej linky. Na povale preorganizoval škatule. V dielničke poprekladal náradie a premiestnil zimné pneumatiky svojho saabu. Potom už nič.

Lenže život by nemal vyzerať takto. A to cítil aj Ove.

Je november, utorok, štyri hodiny popoludní. Ove pozhasínal všetky lampy. Vypol všetky radiátory a odpojil kávovar. Naolejoval pánty kuchynskej linky, hoci tí osli z Ikey tvrdili, že to netreba robiť. Lenže v tomto dome sa vždy všetko olejuje raz za pol roka, či treba, či netreba. A odhliadnuc od toho, čo v samoobslužnom sklade verklikuje nejaká namachlená slečinka v žltom tričku.

Ove stál v obývačke poschodového domu radovej zástavby, ku ktorému patrila aj polovička pôjdu, a civel von oknom. Okolo práve prebehol ten štyridsaťročný odkundes so strniskom na brade, ktorý býva v dome šikmo oproti. Volá sa Anders. Ove vie o ňom len toľko, že sa nedávno prisťahoval, tak že tu nebýva dlhšie než štyri, maximálne päť rokov, ale zato sa mu už podarilo votrieť do vedenia spoločenstva vlastníkov domov. Had mizerný! Tvári sa, akoby mu patrila celá ulica. Prisťahoval sa sem po rozvode a za dom zaplatil nekresťanskú sumu. To je typické pre takýchto pripečených hulvátov – jednoducho si prídu, na peniazoch im nezáleží a netrápi ich, že úplne pokazia ceny tunajších domov a odpília slušných záujemcov. Ako keby tu chceli vytvoriť nejakú vychytenú štvrť iba pre horných desaťtisíc! Ove však od začiatku vedel, koľko bije, keď videl, že ten hadisko mizerný jazdí na audi! Čo sa dá čakať od takého chlapa? Iba pracháči, podnikatelia a idioti jazdia na audi. Lebo sú to obmedzenci.

Ove si vopchal ruky do vreciek tmavomodrých nohavíc a len skusmo kopol do podlahovej lišty. Tento dom v radovej zástavbe bol pre Oveho a jeho ženu v podstate priveľký, a to si aj priznával. Ibaže už bol do haliera splatený, nedlhovali ani korunu. To sa zaručene nedá povedať o tom odkundesovi. Teraz sa to robí inak, ľudia akoby sa zbláznili, všade samá pôžička. Ove však svoje dlhy umoril. Splnil si všetky povinnosti. A chodil do práce. V robote nevynechal pre chorobu ani jediný deň. Lebo keď už raz zobral na seba zodpovednosť, tak makal ako drak. Ale to sa dnes už nenosí. Teraz je svet plný počítačov, poradenských služieb a papalášov, ktorí vymetajú pornokluby a kšeftujú s bytmi. Všetci spomínajú iba daňové raje a akciové portfóliá. A nikomu sa nechce robiť. Krajinu zaplavili ľudia, ktorí by najradšej celé dni iba obedovali.

„Určite bude príjemné, keď si konečne trochu oddýchneš, však?“ S tým vyrukovali na Oveho včera v práci. Hneď ako mu vysvetlili, že je nedostatok „pracovných miest“, a preto musia „vymeniť staršiu generáciu“. Tretinu storočia prežil na tom istom pracovisku – a oni ho teraz šupnú do jedného vreca s generáciou, ktorú vraj treba vystriedať! Nech sa s tým dajú vypchať! Lebo dnes majú všetci tridsaťjeden rokov, nosia úzke nohavice a nepijú už ani normálnu kávu. Iba zodpovednosť nechce prevziať nikto. Je to obyčajná banda chlapov s pestovanými briadkami, ktorí menia zamestnanie, manželky aj značky áut ako staré ponožky. Akokoľvek a kedykoľvek. Hneď ako sa im to hodí.

Ove šibol pohľadom von oknom. Pripečený odkundes sa spokojne venoval kondičnému behu. Nie že by Oveho tým svojím klusaním provokoval, to naozaj nie. Zvysoka kašle na ľudí, ktorí behajú, iba nechápe, prečo z toho robia takú vedu. Samoľúbo sa usmievajú a dýchajú zhlboka, akoby mali prinajmenej dvojnásobnú kapacitu pľúc. Pritom vlastne všetci alebo rýchlo chodia, alebo pomaly behajú. A to sa honosne nazýva džoging, hoci v podstate je to iba spôsob, akým štyridsaťročný muž dáva okoliu najavo, že nič na tomto svete nerobí poriadne. A naozaj je nutné, aby sa na to vyobliekal ako dvanásťročný rumunský gymnasta? Naozaj musí vyzerať ako člen olympijského sánkarského tímu, keď sa vlastne trištvrte hodiny nezmyselne a bezcieľne pretŕča po štvrti?

A takýto pripečený povaľač má dievča. O desať rokov mladšie. Ove ju volá odfarbená fiflena a trasorítka. Po ulici sa vznáša ako opitá panda, lebo sa hojdá na opätkoch vysokých ako chodúle, celú tvár má zmaľovanú ako klaun a na nose také veľké okuliare, že sa nedá zistiť, či sú to ešte slnečné okuliare, alebo helma. Navyše má aj zviera, takého havkáča do kabelky, ktorý behá bez vôdzky, šteká a špiní na chodníku pred Oveho domom. Fiflena si myslí, že Ove to nevidí, ale mýli sa!

Svet by však takto nemal vyzerať. To je všetko.

Takže včera mu v práci povedali: „Určite bude príjemné, ak si konečne trochu oddýchneš.“ A preto tu teraz stojí pri tej naolejovanej kuchynskej linke. Pritom je to priam postavené na hlavu, v utorok by na také čosi vôbec nemal mať čas.

Ove sa zahľadel na dom oproti, do ktorého sa nasťahovala nejaká rodina s deťmi. Ove sa dopočul, že sú cudzinci. Zatiaľ ešte nezistil, aké majú auto. Veľmi však dúfal, že to nebude audi, ba čo horšie – niečo japonské.

Sám pre seba prikyvoval, akoby práve vyslovil čosi, s čím bezvýhradne súhlasí. Potom pozrel na strop obývačky. Dnes by mal upevniť hák. A nemyslí tým hocijako. Obyčajný hák vie pripevniť bársaký počítačový dyslektik navlečený do unisexového pleteného svetra, aký teraz nosia všetci. Ibaže Oveho hák musí držať tak pevne, že ak by sa raz tento dom rozpadol, ten kus zahnutého železa vypadne ako posledný.

Keď sa o niekoľko dní v tomto dome začne rozdrapovať nejaký vyfintený maklér s kravatovým uzlom väčším než detská hlava a začne omieľať čosi o „potenciáli domu“ po renovácii a o „efektívnom využití plochy“, môže mať výhrady k bývalému majiteľovi, ale na jeho hák nebude môcť povedať krivé slovo. Nebude mať dôvod.

Na dlážke v obývačke ležala Oveho debnička „to-treba-mať“. Celý dom je totiž akoby rozdelený. Všetko, čo doň kúpila Oveho žena, je „pekné“ alebo „príjemné“. A všetko, čo kúpil Ove, treba mať doma. Teda predmety, ktoré majú istú funkciu. Odkladal si ich do dvoch debničiek, do veľkej a do malej. Teraz si do obývačky priniesol tú malú, plnú skrutkovačov, klincov, klieští a podobne. Dnes sa už v domácnostiach ani náhodou nenájdu veci, ktoré je dobré mať poruke. Iba samé haraburdy. Napríklad dvadsať párov topánok, hoci nikto ani netuší, kde je obuvák či napinák. Celý dom priam praská vo švíkoch od mikrovlniek, televízorov s plochou obrazovkou a od podobných noviniek, ale keď na to príde, nikto nie je schopný vyhrabať poriadnu hmoždinku či brúsku na kuchynský nôž.

Ove má vo svojej debničke to-treba-mať zvláštnu priehrad ku špeciálne na hmoždinky. Práve nad ňou sa teraz skláňal a sústredene si ju prehliadal, akoby zvažoval ťah v napínavej šachovej partii. Nikdy neznášal, ak sa musel rozhodnúť na rýchlo. Všetko si vyžaduje čas a všetko má svoj čas. Každé vŕtanie pokladal za proces, pri ktorom treba uvažovať. Lebo hmoždinky sa nesmú používať halabala, každá má presné miesto určenia. Ibaže ľudia už nemajú nijaký zmysel pre funkčnosť, lebo teraz sa všetko robí podľa návodu, aby to bolo pekné, iba Ove robí stále tak, ako treba.

Vraj „dožičiť si trochu pokoja“! V pondelok jednoducho pri šli za ním do kancelárie a oznámili mu, že to nechceli urobiť v piatok, aby „Ovemu nepokazili celý víkend“. „Určite bude príjemné, ak si konečne trochu oddýchneš, však?“ Čo tí vedia o pocite, keď sa človek v utorok zobudí a je úplne zbytočný? Poznajú iba ten svoj Internet a espresso, ale nemajú šajnu o zodpovednosti za veci a predmety.

Ove znova pozrel na strop. Prižmúril oči. Ten hák treba dokonale vycentrovať, rozhodol sa.

Uprostred najdôležitejšieho rozhodovania ho bezohľadne vyrušilo akési škrípanie. Až podozrivo sa podobalo na zvuk, ktorý by vznikol, keby istý neokrôchaný trkvas s japonským autom a prívesom nacúval do Oveho domu.

3

MUŽ MENOM OVE 
cúva s prívesom

Ove odtiahol záclonu so zelenými kvetmi, ktorej sa jeho žena dlhé roky vyhrážala, že ju vymení. Za oknom uvidel nízku tmavovlasú tridsiatničku, očividne cudzinku. Zúrivo gestikulovala a ukazovala čosi približne rovnako starému vyhúknutému blondiakovi, krčiacemu sa v primalom japonskom aute s prívesom, ktorým práve odieral fasádu Oveho domu.

Ten hromotĺk sa jemnými gestami a mimikou usiloval vysvetliť žene, že to nie je až také jednoduché, ako to vyzerá. A ona mu zasa podstatne dôraznejšími pohybmi naznačovala, že jeho problém pravdepodobne súvisí skôr s tým, že je neschopný vodič.

„No ale toto je už vrchol!“ zrúkol Ove cez okno, keď koleso prívesu odrazu vybehlo na jeho záhon.

Zlostne treskol debničku o zem a zaťal päste. Po pár sekundách sa vchodové dvere jeho domu rozleteli, akoby to urobili dobrovoľne, lebo sa báli, že Ove ich jednoducho prerazí.

„Čo to tu vyvádzate?“ zaručal Ove na čiernovlásku.

„Presne na to isté sa pýtam aj ja!“ odvetila mu rovnakým tónom.

Ove na niekoľko sekúnd ustrnul a potom na ňu zagánil. Od platila sa mu rovnakým pohľadom.

„Jazdiť medzi domami je zakázané! Nerozumiete švédskym nápisom alebo čo?!“

Nízka cudzinka vykročila k Ovemu, ktorý si až teraz vši mol, že je buď veľmi gravidná, alebo zapadá do kategórie ľudí s veľmi špeciálnym rozložením tuku.

„Prečo kričíte na mňa, veď ja nešoférujem!“

Ove ju zopár sekúnd mlčky pozoroval. Potom sa obrátil k veľkému blondínovi, ktorý sa v tej chvíli vysúkal z japonského autíčka a v ospravedlňujúcom geste dvíhal ruky nad hlavu. Na sebe mal pletený sveter a držaním tela pripomínal človeka s akútnym nedostatkom vápnika.

„A vy ste teda kto?“ obrátil sa naňho Ove.

„Vodič,“ prikývol radostne dlháň.

Meral určite okolo dvoch metrov. Ove sa na ľudí, ktorí mali viac než meter osemdesiatpäť, odjakživa pozeral skepticky. Lebo takým vysokým neprúdi krv až do mozgu, a o tom sa pre svedčil pri nejednej príležitosti.

„Naozaj? To hovoríš vážne? Mne sa veru nezdá!“ čertila sa gravidná čiernovláska, odhadom asi o pol metra nižšia, a oboma dlaňami capla dlháňa po predlaktí.

„A toto je kto?“ spýtal sa Ove s pohľadom zabodnutým do ženy.

„Moja manželka,“ prívetivo sa usmial dlháň.

„Nemysli si, že to tak musí zostať,“ dupla žena, až jej veľké brucho podskočilo.

„Nie je to také jednoduché, ako to vy...“ ozval sa blondiak, ale nedala mu dohovoriť.

„Hovorila som DOPRAVA! Ale ty si pokojne cúval DO ĽAVA! Si hluchý? Alebo je to preto, že ma NIKDY nepočúvaš?“

Vzápätí asi pol minúty chrlila zo seba čosi, čo Ove odhadol ako ukážku rozvinutej slovnej zásoby v oblasti arabských nadávok.

Plavovlasý dlháň s nepochopiteľne spokojným úsmevom na perách iba prikyvoval. Tak toto je presne ten druh úsmevu, za ktorý by slušní ľudia všetkých budhistických mníchov najradšej vyfliaskali, skonštatoval v duchu Ove.

„Ozaj, prepáčte. Ide len o menšiu nepríjemnosť, ale to vybavíme!“ zazubil sa dlháň radostne na Oveho, keď jeho žena konečne stíchla.

Potom bezstarostne vylovil z vrecka dózu, vybral guču tabaku veľkú ako volejbalová lopta a napchal si ju pod peru. Chvíľu sa zdalo, že od spokojnosti priateľsky potľapká Oveho po chrbte.

Lenže ten si chlapa premeral takým pohľadom, akoby sa mu práve vyšpinil na kapotu auta.

„Vybavíme? Stojíš mi na záhone!“ Dlháň pozrel na koleso prívesu.

„Ale veď to nie je nijaký záhon!“ usmial sa bezstarostne a končekom jazyka si presunul tabak pod perou.

„To JE ZÁHON!“ nástojil na svojom Ove.

Chlap prikývol a chvíľu si obzeral zem pod nohami. Potom sa pozrel na Oveho, akoby si myslel, že si z neho strieľa.

„No tak, človeče, veď to je iba hlina!“

Oveho čelo sa zvraštilo do výhražných vrások.

„TOTO JE ZÁHON.“

Nemožný dlháň sa pochybovačne poškrabal na hlave a z prstov si votrel zvyšky tabaku do strapatých vlasov.

„Ale veď tu nič nepestujete...“

„Do toho, čo robím, alebo nerobím na svojej hriadke, ťa nič nie je!“

Koniec ukážky