Start

ROD NORDLAND

MILENCI

ROMEO A JÚLIA Z AFGANISTANU

Copyright © 2016 by Rod Nordland

All rights reserved.

Translation © 2016 by Zuzana Vilikovská

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková

Photographs by Diego Ibarra Sánchez, Mauricio Lima, Andrew Quilty, Jawad Sukhanyar, and Kiana Hayeri Map by Studio E Genevieve, designer Sisi Zhu

Jacket design © by Augustín Putera

Jacket photograph © by Diego Ibarra Sánchez

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Lovers. Afghanistan’s Romeo and Juliet (Ecco, an Imprint of HarperCollinsPublishers, New York 2016) preložila Zuzana Vilikovská.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Tatiana Búbelová.

Obálku navrhol Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 958. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4936-3

Pamiatke mojej matky Lorine Elizabeth Nordlandovej

Ten múr som preletel na krídlach lásky,

pre moju lásku každý múr je nízky.

láska, tá dokáže aj nemožné –

a tvoji príbuzní ma nedostanú.*

Romeo a Júlia, druhé dejstvo, druhá scéna

*Preložil Ľubomír Feldek

Poznámky

Všetky citáty v tejto knihe sú založené na mojich vlastných rozhovoroch, ak to v poznámkach nie je uvedené inak; podobne aj faktické vyhlásenia, ktoré nie sú obsahom mojich článkov, sú uvedené v poznámkach za kapitolami.

Postavy

Zakia, Aliho milenka, tretia dcéra Zamana a Sabzy,

a

Muhamed Ali, Zakiin milenec, tretí syn Anwara a Čaman.

AHMADIOVCI

Muhamed Zaman, Ahmadiho rodina, dedina Cham-e-Kalak,

Zakiin otec,

Sabza, jeho manželka, Zakiina matka,

Gula Chán, jeho druhý syn, Zakiin starší brat,

Razak, jeho štvrtý syn, Zakiin najmladší brat.

SARWARIOVCI

Muhamed Anwar, Sarwariho rodina, dedina Surch Dar,

Aliho otec,

Čaman, jeho manželka, Aliho matka,

Bismilláh, jeho najstarší syn, Aliho brat,

Ismatulláh, jeho druhý syn, Aliho brat,

Šach Hussajn, jeho synovec, Aliho bratranec.

OSTATNÍ

Nadžíba Ahmadiová, riaditeľka, Ženský útulok v Bamjáne,

Fatima Kazimiová, riaditeľka, Ministerstvo pre ženské záležitosti provincie Bamján,

Manidža Naderiová, riaditeľka, Ženy pre afganské ženy,

Šukría Chalikiová, právnička, WAW

Mapka
Na úteku z Afganistanu

Zakii a Alimu sa podarilo uniknúť, ale neúnavne ich prenasledovala afganská polícia a pomstychtiví členovia Zakiinej rodiny. Vždy chýbal len malý krôčik k zajatiu a museli sa ukrývať pred prenasledovateľmi v drsných horách stredného Afganistanu. Putovali pešo, inokedy unikali autom, autobusom, ba aj lietadlom do neďalekého Tadžikistanu. Medové týždne prežili v jaskyniach a v úkryte oslávili aj prvé výročie svadby.

Prológ

Bol chladný, jasný februárový deň, keď sme ukončili prvú návštevu najznámejších mladých milencov Afganistanu a vyšli sme von k akémusi letisku v meste Bamján – široká škvarová plocha s pekným výhľadom na výklenky s útesmi, kde kedysi stáli známi Veľkí Budhovia. Okolo niekoľkých prepravných kontajnerov bol drôtený plot – jeden z nich slúžil ako čakáreň, ďalší ako kancelária pre správu letiska. Organizácia Spojených národov a súkromná afganská letecká firma East Horizon Airlines, ktorá mala niekoľko zastarávajúcich ruských turbovrtuľových lietadiel, lietali iba v malých lietadlách zopárkrát za týždeň, takže skutočná infraštruktúra nemala veľmi zmysel.

Spomínam si, ako som sedel v čakárňovom kontajneri vedľa buchari, chatrných, typicky hrdzavých kachlí, ktoré spália všetko od dreva a triesok až po uhlie a naftu, a snažil som sa zohriať pri písaní svojho prvého článku o zaľúbencoch pre New York Times. Aký skvelý príbeh, hoci smutný – pomyslel som si – a s jasným koncom: prorokovanou smrťou. Čakal som, že ďalší a posledný článok budú o tom, ako rodina dievčaťa raz v noci prišla a odvliekla ju z jej úkrytu, alebo ako – z osamelosti, zúfalstva či pomýlenej ochoty uveriť sľubom svojich bratov – ona bude nasledovať príklad toľkých afganských dievčat, ktoré odišli z útulku a vrátili sa k rodine v presvedčení, že sú v bezpečí – a už ich nikto nikdy nevidel živé. Všetci by sme sa rozčúlili a potom obrátili stránku.

Takto sa príbehy zvyčajne končia, ale ja som sa mýlil a ten ich sa iba začínal.

Kapitola 1
Pod pohľadom Budhov

Volala sa Zakia. Krátko pred polnocou mrazivého Silvestra pred perzským novým rokom 1393 ležala úplne oblečená na svojom tenkom matraci na dlážke a uvažovala o tom, čo sa chystá urobiť. Mala na sebe všetky svoje pestré vrstvy – dlhé šaty, pod nimi legíny, otrhaný ružový sveter a dlhý oranžovo-purpurový šál –, ale kabát nie, lebo žiaden nevlastnila. Jediné, čo na sebe nemala, boli topánky s otvorenými prstami a desaťcentimetrovými podpätkami, keďže nikto v Afganistane by nemal vnútri obuté topánky, ale mala ich vedľa matraca, pekne ľavú topánku vľavo a pravú vpravo, vedľa malej fotografie Aliho – chlapca, ktorého milovala. Nebol to najlepší výstroj na to, čo sa chystala vykonať – preliezť múr a utiecť do hôr –, no čoskoro mal nastať jej svadobný deň a ona chcela vyzerať dobre.

V noci 20. marca 2014 to nebolo prvý raz, čo Zakia zvažovala útek z Bamjánskeho útulku pre ženy, ktorý bol jej domovom, jej útočiskom a jej väzením ostatných šesť mesiacov – odo dňa, keď utiekla z domu v nádeji, že sa vydá za Aliho. Predtým vždy stratila nervy. Dve z ďalších dievčat, s ktorými sa delila o izbu, boli tiež hore, ale nepohnú sa, kým sa ona nepohne ako prvá. Hoci Zakia bola ešte vždy vydesená a nevedela, či má odvahu utiecť, cítila, že jej rýchlo dochádza čas a aj príležitosť.

Nebola to maličkosť, hoci Zakia už vtedy mala osemnásť a podľa zákona bola dospelá, dobrovoľne bývala v útulku, nebola väzenkyňou a v očiach afganského zákona smela voľne odísť, kedykoľvek si zmyslela. No zákon je len tým, čo z neho urobia muži, a toto nikde neplatí väčšmi ako v Afganistane. To, čo sa Zakia chystala urobiť, nezmení život len jej a Alimu, ktorý čakal na jej zavolanie na druhej strane Bamjánskeho údolia. Vedela, že to zmení život skoro každého, koho pozná. Jej otec Zaman a matka Sabza, jej mnohí bratia a najstarší bratranci sa vzdajú farmy a zasvätia životy naháňaniu Zakie a Aliho, verejne odprisahajú, že ich zabijú za zločin lásky. Aliho otec sa bude musieť tak zadlžiť, že najstarší syn príde o dedičstvo a väčšinu rodinnej úrody im zhabú na roky dopredu. Ostaných to ovplyvní nečakanými spôsobmi. Žena menom Fatima Kazimiová, ktorá viedla ženský azyl v Bamjáne a nedávno zachránila Zakiu pred smrťou z rúk vlastnej rodiny, utečie do exilu v Afrike. Šmuleja Boteacha, rabína z New Jersey, ktorý v tú noc ani poriadne nevedel vysloviť Zakiino meno, napokon jej prípad celkom pohltí, bude lobovať na najvyššej vládnej úrovni Spojených štátov, aby zasiahli v jej prospech. Toto negramotné chudobné dievča, ktoré nevedelo rátať do desať a nikdy nevidelo televízor, sa v priebehu týchto udalostí stane najznámejšou ženskou tvárou afganského vysielania. Stane sa hrdinkou pre každú mladú Afganku, ktorá sníva o tom, že si vezme svojho milovaného, a nie muža, ktorého jej vyberie rodina a ktorého nikdy nevidela. Pre konzervatívnych staršinov, ktorí predsedajú patriarchálnemu poriadku krajiny, sa však Zakia stane padlou ženou, ktorej skutky ohrozujú zavedený spoločenský poriadok; skutky, ktoré sú len ďalším dôkazom poľutovaniahodného zasahovania cudzincov do tradičnej afganskej kultúry.

V tomto bode som sa ocitol v príbehu ja kvôli článkom,¹ ktoré som napísal o Zakii a Alim v New York Times v roku 2014 – priniesli im slávu a vyvolali hnev konzervatívnej afganskej spoločnosti. Vtedy som to nevedel, ale onedlho som sa mal stať ich najväčšou nádejou na prežitie, pričom som sa do ich životov zaplietol spôsobom, ktorý ohrozoval moje vlastné hodnoty a profesionálnu morálku. No v tú noc, v predvečer jarnej rovnodennosti a perzského Nového roka,² som nemal ani potuchy, čo majú za lubom, a bol som vzdialený tri dni cesty od nich inde v Afganistane.

Len mesiac predtým som ich navštívil v Bamjáne, takže keď som neskôr počul, čo sa stalo, bolo dosť ľahké predstaviť si to. Z akéhosi dôvodu sa mi v mysli vynorili slová básne Roberta Browninga Porfýriin milenec, možno preto, že je o netrpezlivom milencovi, ktorý očakáva príchod milovanej:

Už skoro zvečera sa spustil dážď,

poryvy vetra boli skľučujúce,

drúzgala bresty jeho prudká zášť,

čo jazero vždy zmeniť v divý prúd chce,

načúval som a šlo mi puknúť srdce.*

Bresty nahraďte striebornými brezami, ktoré stoja zoskupené v hrdých dvojstupoch smerom od južnej časti Bamjánskeho údolia, kde ležal ženský útulok, popri lánoch fariem, zrezaných k rieke, čo údolie pretína. Vysoké štíhle brezy pripomínajú ihličnaté cyprusy, ktoré lemujú chodníky v Etrúrii, až na to, že strieborné ruby ich listov a sľudovitá kôra akoby sa trblietali aj v svite hviezd. Mesto Bamján je hlavným mestom rovnomennej provincie, náhorná oblasť na odvrátenej strane pohoria Hindukúš, pričom miesto so zelenými údoliami medzi pustými a nehostinnými fľakmi leží ďaleko odvšadiaľ. Mesto sa rozkladá na dvoch širokých rovinách na južnom konci Bamjánskeho údolia; na dolnej vyrástlo staroveké mesto. Zhluk hlinených budov, čo sa sotva líšia od tých, aké tam stáli pred tisíckami rokov, je popretkávaný novšími betónovými, kovové dvere na obchodoch bazáru sú pomaľované niekoľkými základnými farbami. Kúsok pod tým rieka, stále s kusmi ľadu uprostred a snehom na brehoch.

Niekoľko desiatok metrov vyššie a ďalej na juh je široká planina, na ktorej sa nachádza malé letisko s terminálom z unimobuniek³ a so zbierkou nových murovaných budov, v ktorých sídlia prevažne vládne a humanitárne kancelárie. Postavili ich zahraniční darcovia spolu s novými asfaltovými cestami, so stavebnými zázrakmi, čo venovala japonská alebo kórejská vláda – dokonale rovnými a plochými, ale nevedúcimi nikam konkrétne. Medzi týmito budovami je aj útulok, odkiaľ sa Zakia chystala utiecť.

Mesto Bamján malo pri troche šťastia elektrinu štyri hodiny denne. Takto neskoro však už nie, takže z temného mesta nešla typická žiara a svetlo, len odrážajúci sa lesk oblohy. Podvečer chladno mrholilo, ale okolo polnoci teplota klesla a dážď sa zmenil na ľahký veterný sneh.

Brezy pri ceste sa predvádzajú od spodku údolia až k vysoko položenej plošine – aj v tme a na vzdialenosť asi piatich kilometrov od útesov pôsobia výklenky, kde bývali Veľkí Budhovia, veľkolepo. Ich ohromujúca veľkosť a zívajúce čierne obrysy udierajú do očí a vyrážajú dych, také odlišné všetkého, čo človek pozná. Útesy sú na sever od rieky. Socha admirála Nelsona z Trafalgar Square v Londýne by sa stratila v menšom východnom výklenku, kde kedysi stával Budha známy ako Šamama, väčší, západný výklenok, kde býval Budha známy ako Solsal, by pohltil celú newyorskú Sochu slobody. Starovekí remeselníci ich vytesali kladivom, krompáčom a dlátom v láskyplnej práci trvajúcej celý život. Šamama a Solsal boli najvyššími stojacimi Budhami v dejinách na celej planéte.⁴ Obaja mali 1 400 rokov, keď ich v roku 2001 za niekoľko dní zničil Taliban, ktorý pred nich postavil tanky, rozstrieľal ich a napokon dorazil vysoko výbušnými náložami.⁵ Taliban v tomto údolí za svojej nadvlády drancoval, zabíjal Hazárov, ktorí tu žili po tisícoch, motivovaný nenávisťou k ich rase (orientálnej, a nie belošskej) ich náboženstvu (moslimskému, ale šiitskému, a nie sunnitskému). Taliban však nemohol zničiť celý obrovský pieskovcový útes zlatohnedej farby, ktorá sa dobre odráža v tme a robí ho naďalej nesmierne pôsobivým. Medzi výklenkami Veľkých Budhov a okolo nich je celý labyrint starovekých chodieb a jaskýň s celami mníchov a so svätyňami, pričom niektoré sú vnútri veľké ako loď európskej baziliky a iné len maličké komôrky pre dávnych pustovníkov. Útesy akoby zarovnali rezby starovekých rúk, aby vytvorili hladké plátno, do ktorého vyhĺbili svoje svätyne pred takmer pol druha miléniom.

To všetko je viac ako len scéna pre príbeh zaľúbencov Zakie a Aliho, ktorí ako malé deti utiekli s rodinami vyššie do hôr, keď do údolia prišiel Taliban, a vrátili sa, až bolo po masakroch. To, čo sa tu stalo pradávno a potom nie tak dávno, sformovalo týchto dvoch mladých ľudí. Sformovalo nielen osud, proti ktorému sa postavili, ale aj ten, ktorému vyšli v ústrety v onen večer, keď hory všade okolo nich bojovali o udržanie zimy a perzský nový rok sa mal už-už začať. Čudným a vonkoncom nečakaným spôsobom postavil Taliban celý Zakiin a Aliho svet na hlavu a ich porážkou, ako aj ich trpkým vzkriesením vytvoril z príbehu týchto zaľúbencov to, čím sa stal. Bez Talibanu by nebolo západného zásahu, bez západného zásahu by bol osud Zakie a Aliho len krátkym príbehom s krvavým koncom.

Vojenskí vodcovia, ktorí bojovali proti Talibanu a pomohli vytvoriť afganskú vládu, čo ho nahradila, boli – pokiaľ ide o ženy – rovnako zlí a miestami ešte horší ako Taliban. Len naliehanie Západu na presadenie rovnakých práv pre ženy viedlo k ústave a zákonom, ktoré chránia ženy, aspoň z právneho hľadiska. Kultúrne je to čosi celkom iné. V ostatných rokoch, keď začalo hroziť, že sa k moci vráti Taliban, afganskí vodcovia a ich západní spojenci sú čoraz neochotnejší vynakladať politický kapitál na výzvy kultúrnych konzervatívcov na strane vlády. Výsledkom je, že väčšina výdobytkov pre ženy pochádza z prvých rokov po páde Talibanu, pričom relatívne málo sa podarilo, keď sa po roku 2012 Taliban spamätal a opäť sa stal silnejšou hrozbou. Západná intervencia urobila to, čo teraz robila Zakia, legálnym a prakticky možným, ale váhanie Západu ponechalo afganské ženy v takejto situácii čeliť neistému zabudnutiu kultúrnej a úradnej nevraživosti.

Zakia bola Tadžička a Ali bol Hazár; ona sunnitská moslimka, on šiitský moslim. Zakiina rodina bola proti jej vydaju z kultúrnych, národnostných a náboženských dôvodov. Keď teraz utiekla, porušila ďalšie kultúrne tabu. V afganskej kultúre je manželka majetkom manžela, dcéra je majetkom otca a sestra majetkom brata. V živote ženy muži rozhodujú o tom, koho si vezme, a tým, že Zakia ušla, sa nielen postavila proti ich vôli, ale ukradla im niečo, na čo mali podľa vlastného presvedčenia právo.

Ali stál pred hlineným múrom, čo obklopoval nízke hlinené budovy hospodárstva jeho rodiny v dedine Surch Dar na opačnom konci Bamjánskeho údolia, ako leží ženský útulok, kde sa skrývala Zakia. Dedina bola kúsok za mestom, zopár kilometrov od väčšieho, západnejšieho budhovského výklenku. Ali mal vtedy dvadsaťjeden rokov, bol od Zakie o tri roky starší. Podupkával, aby zahnal chlad, lebo bunda z koženky veľmi nehriala. Aj on sa vyobliekal do najlepších šiat, pripravený na stretnutie so svojou milou, so ženou, ktorá, ako dúfal, sa čoskoro stane jeho manželkou. Obuté mal svetlohnedé kožené topánky so špicatým predkom – jediné topánky, ktoré mal, okrem plastových sandálov. Nebyť vyšúchaných dier na bokoch zvrškov a stvrdnutého blata na podrážkach pôsobili by prirodzenejšie na vydláždených uličkách Verony ako na blatistých predjarných poliach Bamjánu. Ali dupol, len aby sa zahrial v chlade a mierne primŕzajúcom daždi, ale keďže bol zvyknutý na nekonečné dni práce na farme, každá dlhšia fyzická pasivita ho znepokojovala.

Hĺbal nad tým, ako sa privítajú, keď sa napokon stretnú prvý raz za mnoho mesiacov, nepočítajúc ukričané scénky na bamjánskom provinčnom súde. Povie Zakia jeho celé meno „Muhamed Ali“? Vždy ho to prekvapilo a urobilo šťastným, keď mu ho šepkala do slúchadla počas rokov tajného telefonovania v začiatkoch ich známosti. Okrem jeho sestier a matky bola jedinou ženou, ktorú kedy počul vysloviť svoje meno. Alebo povie len „tu“, niečo ako „ty“, ako tykanie v ich jazyku dari, čo je dialekt farsí, čiže perzštiny. Pred troma hodinami zavolala a povedala, že sa rozhodla túto noc zmiznúť, aby s ním mohla utiecť a zosobášiť sa, a že zavolá, keď prelezie cez múr, lenže nebolo to prvýkrát, čo to sľúbila. Ak sa hodiny prehupli cez polnoc a telefón ešte vždy nezvonil, začínal strácať nádej. Mobil si schovával pri srdci, vo vnútornom vrecku, aby ho chránil pred občasným mrznúcim mrholením. Starý otlčený Samsung Galaxy – tento lacný čínsky smartfón plný zaľúbených pesničiek a nahratých vtáčích vábničiek obsahoval príbeh jeho života. Jedna z melódií ich dlhej známosti, ktorú si zvolil za dnešný tón zvonenia, mu znela v hlave na nekonečnej slučke. Bola z piesne

Bašira Wafu, afganského popového speváka, a rozprávala príbeh proroka Jozefa a Putifarovej ženy, ktorí sa v islamskej verzii tohto starého príbehu volajú Zulejka a Jusef:

Ak sa Zulejka bude kajať, vzdychať z úprimného srdca, Jusef odíde slobodný, okovy mu spadnú z členkov.⁶

Niekedy po polnoci perzského Nového roka to vzdal.

„Myslel som si, že si zo mňa len uťahovala, a rozhodol som sa, že do toho nepôjdem,“ povedal. Skúšal jej volať možno desiaty raz, ale telefón nezvonil, ozýval sa len neosobný odkaz telefónnej spoločnosti: rovnaký nosový ženský hlas aj v dari, aj po anglicky oznamoval, že jej telefón jej mimo oblasti pokrytia. Pre každý prípad si zavesil telefón na klinec vonkajšej steny, lebo mobilný signál v ich dedine bol v dome prislabý. Potom vošiel dnu a ľahol si na posteľ, rovnakú ako bola Zakiina – matrac na dlážke, tentoraz hlinenej. Napriek chladu nechal okno izby otvorené, aby počul melódiu telefónu; bola tam len drevená okenica bez skla, iba plastová tabuľka natiahnutá cez otvor, ktorý naspodku narezal a odlúpol, keby niečo.

Keď sa skľúčený Ali ukladal spať, Zakia sa krčila s dvoma spolubývajúcimi Abidou a Safúrou na druhej strane údolia.⁷ Všetky tri si naplánovali vykĺznuť z postelí tesne pred polnocou a vyčkať vo vchodových dverách veľkého domu, kým strážnik vonku zaspí. Bamjánsky útulok pre ženy s čisto afganskými zamestnancami, ktorý prevádzkovala Ženská organizácia Organizácie Spojených národov, v tom čase prichýlil pätnásť dievčat a mladých žien ako ony – všetky sa tam ukryli pred príbuznými, od ktorých im hrozila bitka či zabitie, alebo ušli pre vynútené sobáše s niekým, koho nemohli vystáť, alebo pre nelegálne sobáše detí, alebo pre prosté znásilnenie. Safúrin prípad bol mimoriadne nešťastný.

Pred súd ju priviedli v rámci sporu dvoch rodín o podmienky jej zasnúbenia v štrnástich rokoch. Súdni zamestnanci ju vzali do zadnej miestnosti súdu a hromadne znásilnili. Sťažovala sa, ale sudcovia zablokovali akékoľvek stíhanie násilníkov, a tak Safúra ušla do útulku pred ich pomstou a v strachu pred zlobou vlastnej rodiny proti nej. Pre afganské rodiny je bežné zavraždiť dcéru, ktorá mala chybný úsudok alebo jednoducho len smolu, že ju znásilnili, pričom voči násilníkovi často prejavujú nepochopiteľnú zhovievavosť. Volajú to zabitie zo cti. Aj Zakia utiekla do útulku pred zabitím zo cti, hoci z iného dôvodu.

Hovorí sa, že na vrchole bamjánskych Budhov, keď bolo toto vzdialené horské údolie strediskom budhistických pútí a duchovným hlavným mestom grécko-budhistickej Kušánskej ríše, oči Veľkých Budhov Solsala a Šamama obsahovali stovky drahokamov, hlavne rubínov a zafírov, ale aj diamantov a smaragdov. Po nociach udržiavali zapálené ohne za ich meter širokými očami. Šošovky z drahokamov zosilňovali svetlo a vysielali mnohofarebné lúče po celom údolí, kde ich vídali v noci na vzdialenosť mnohých míľ, hlavne na hornej plošine, ktorá ležala takmer zoči-voči, rovno proti pohľadu behemotov.

Dnes na tej istej plošine vo dvore ženského útulku stál na hliadke strážca. Chránil ho malý prístrešok pre strážcov, sotva dosť veľký, aby si doň ľahol. Dievčatá vedeli, že je chorý a zrejme v službe zaspí, čo sa aj stalo. Zakia mala SIM-kartu k mobilu, ale ten mala v hale, skrytý v komode. V budove útulku bola ženská strážkyňa, ktorá mala podľa ich očakávaní tiež spať, ale nespala. Zakia sa vyľakala, keď ju počula kráčať pred svojou izbou. Dievča sa rýchlo skrčilo do kúpeľne a vymyslelo si historku, že zatúžilo po neskorej sprche. Zdržalo ju to ďalších dvadsať až tridsať minút, zatiaľ čo ostatné dievčatá na ňu čakali, a Ali sa jej márne snažil dovolať.

Safúra, mladšia ako Zakia, bola rozrušená aj za ňu a smutná z jej odchodu – bola s ňou, len aby pomohla jej a druhému dievčaťu, Abide, uniknúť. Zakia pre ňu nebola len ako staršia sestra, ale aj iskierka, ktorá osvietila jej úbohú existenciu – farbistá, živá a v súkromí, medzi ostatnými mladými ženami, pohŕdajúca spoločenskými pravidlami, ktoré ich všetky dohnali do tohto útočiska. Abida, dievča s nadváhou zhruba v Zakiinom veku, vydali ako dieťa za násilníckeho muža, ktorého bitky ju dohnali sem. Deň predtým sa rozhodla, že utečie so Zakiou a vráti sa k manželovi. Dohodli sa, že si navzájom pomôžu preliezť múr a utečú spolu.

Útulok bol útočisko pred nebezpečenstvami, čo na ne striehli vonku, ale zároveň väzenie, jedna z podmienok, za ktorých všetky takéto zariadenia v Afganistane fungujú, je sľub, že nedovolia dievčatám a ženám odísť, kým sa ich prípady nevyriešia, ak sa teda dajú vyriešiť. Mnohé z nich sú v útulkoch na neurčitý čas, s chabými vyhliadkami na budúcnosť okrem návratu do rodinného pekla, ktoré ich sem vlastne dohnalo.

Zakia bola odhodlaná, že jej osud bude iný. Dievčatá sa objali a rozlúčili sa so Safúrou, a začali vyťahovať matrace von, k múru v zadnej časti dvora. Boli tuhé, plné bavlnených obliečok, prehnuté napoly. Nakopené jeden na druhom tvorili výstupok do polovice asi trojmetrového múru, aby sa Zakia mohla vyšplhať navrch. Neskôr trvala na tom (ako sa dohodla s ostatnými dievčatami), že jej nikto nepomáhal pri úteku, že jednoducho len vyšla cez nezamknutý vchod, keď všetci spali, a sama preskočila múr. Z múru natiahla ruku, aby pomohla nahor aj Abide, ale tá bola prislabá, aby sa vytiahla, a pre Zakiu priťažká. Abida neskôr tvrdila, že priateľka ju opustila, aby sa sama zachránila. Zakia trvala na tom, že dievčina bola priťažká, aby preliezla, ale zároveň si uvedomovala, že sa chce vrátiť k násilníckemu manželovi a povedala si, že to teda vydrží. Abidu nemotivovala láska, ale zúfalstvo a za toto úsilie ju celkom reálne mohla čakať aj smrť.

Keď sa Zakia na zlomok sekundy z múru obzrela späť, videla, že cestou stratila Aliho fotku; zvierala ju v ruke, takže bola úplne skrkvaná. Napriek tomu neváhala a okolo jednej v noci v topánkach na vysokých podpätkoch dopadla na zem za múrom, s plastovou taškou so šatami v rukách. Svižne zbehla dolu kopcom smerom k Veľkým Budhom, prenasledovaná štekotom svorky psov, potom zastala pod brezami na kruhovom objazde na konci hornej plošiny a vytočila Aliho číslo. Nebral to. Horúčkovito sa hrabala v taške, vytiahla bochník chleba, odlamovala kúsky a hádzala ich psom, aby prestali štekať.

Ali v dedine Surch Dar začul zvonenie telefónu zaveseného vonku na klinci a vyletel z izby, ale kým k nemu dobehol, zvonenie ustalo. Vyťukal jej číslo a tentoraz to zdvihla. Ich situácia bola riskantná. Bola jedna v noci a Zakia zostala vonku sama, teda ju mohli zatknúť – nielen polícia, ale ktorýkoľvek muž, čo by šiel okolo a chcel vziať zákon do vlastných rúk, alebo ešte horšie. A v spoločnosti, kde znásilnenie často nepovažovali za zločin, keď ženu našli osamelú, to horšie bolo pravdepodobnejšie. Ali zobudil otca Anwara a povedal mu, že útek sa už koná. Potom zavolal Rahmatulláhovi, priateľovi z dediny, ktorý kedysi sľúbil, že im pomôže utiecť a vziať sa alebo ich odvezie do úkrytu v horách.

Rahmatulláhova otlčená hnedá Toyota Corolla spočiatku v chlade neštartovala, ale napokon sa motor rozbehol. Ali netrpezlivo podupkával, ale jeho priateľ trval na tom, že motor sa musí niekoľko minúť zahrievať. Jazda trvala len asi pätnásť či dvadsať minút po nevydláždenej ulici, popred budhovské výklenky, cez starý bazár a hore kopcom k vyššej plošine, kde čakala Zakia. Riedky porast briez na tom mieste ju nemohol ukryť, takže si ľahla na brucho do plytkej odvodňovacej priekopy vedľa kruhového objazdu. Zakii pripadalo, že im trvalo skoro hodinu, kým prišli, a vtedy sa už v útulku strhol poplach, počula odtiaľ rozruch, keď strážnici pobiehali popri múroch zvonka, len niekoľko stovák metrov od jej úkrytu. Učupená v priekope spočiatku nezbadala Aliho v Rahmatulláhovom aute, keď dorazilo, až kým ju neupozornili ďalším telefonátom.

Keď auto zastalo pri nej, svorku psov to opäť rozštekalo a Ali vyskočil, aby jej pomohol dať tašku do kufra. Navzájom vyslovili svoje meno a tým nepatrným činom vyjadrili – ako to obaja vnímali – vzburu proti obmedzeniam a zvykom svojej spoločnosti. V Afganistane je veľa mužov, ktorí nikdy nevyslovili manželkino meno, ani keď ju priamo oslovili. Keď sa obracajú na svoje ženy, často nepoužívajú tykanie – tu po darijsky,⁸ ale skôr formálne šuma,⁹ čo je obdoba vykania. V rozhovore s druhými nikdy nepovedia meno manželky. Mnohí Afganci vôbec nepoznajú krstné mená manželiek svojich najlepších priateľov. Považuje sa za urážlivo vtieravé pýtať mužov sa na mená ich dcér, nieto ešte manželiek.¹⁰