Start

James M. Cain

THO POSTMAN ALWAYS RINGS TWICE

Copyright © 1934 by James M. Cain

Translation © 2015 by Alena Redlingerová

Poetry translation © 2015 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2015 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu The Postman Always Rings Twice (Vintage Crime/Black Lizard, Vintage Books,

a division of Random House, Inc., New York 1992) preložila Alena Redlingerová.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku navrhol Zdeněk Ziegler.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v edícii Odeon, v roku 2015 ako svoju 736. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4338-5

Venujem Vincentovi Lawrenceovi

PRVÁ KAPITOLA

Okolo poludnia ma zhodili z nákladiaka so senom. Naskočil som na korbu včera v noci na hraniciach, zaliezol pod plachtu a hneď som zadrichmal. Po troch týždňoch v Tijuane som to potreboval ako soľ, a ešte som spal, keď zastavili na krajnici, aby motor trochu vychladol. Vtedy zbadali nohu, čo trčala von, a zhodili ma dolu. Skúšal som na nich všelijaké fóry, ale nasadili kamenný ksicht, takže to nevyšlo. Ale dali mi cigu, tak som šiel ďalej a hľadal niečo pod zub.

Vtedy som natrafil na hostinec Dva duby. Bol to obyčajný bufet pri ceste, motorest, akých sú v Kalifornii milióny. Dolu mali jedáleň, nad ňou byt, kde bývali, z jednej strany bola benzínka a vzadu šesť chatrčí, ktoré volali motel. Vrazil som dovnútra a stále som pozeral na cestu. Keď sa zjavil Grék, spýtal som sa, či tam nebol chlapík v cadillacu. Mal ma tu vyzdvihnúť, tvrdil som, pozval ma na obed. Dnes nie, odpovedal Grék. Prestrel mi na jeden stôl a spýtal sa, čo si dám. Pomarančový džús, povedal som, kukuričné vločky, vajcia, slaninu, enchiladu, lievance a kávu. Dosť rýchlo sa vrátil s džúsom a vločkami.

„Moment. Najprv vám musím niečo povedať. Ak sa ten chlap neukáže, zostanem vám visieť. Obed mal cálovať on, ja som teraz tak trochu švorc.“

„Len si dajte.“

Videl som, že pochopil, a tak som prestal rozprávať o chlapíkovi v cadillacu. Potom mi došlo, že Grék niečo chce.

„Čo robíte, akú prácu?“

„No, čo príde. Prečo?“

„Koľko máte rokov?“

„Dvadsaťštyri.“

„Hej? Takže mladý. Zišiel by sa mi mladý pomocník. Do podniku.“

„Máte to tu pekné.“

„Vzduch. Je tu dobrý vzduch. Žiadna hmla ako v Los Angeles. Vôbec žiadna. Pekne a jasno, stále je tu pekne a jasno.“

„V noci tu musí byť fajn. Už teraz to cítim.“

„Dobre sa spí. Vyznáte sa v autách? Viete ich opraviť?“

„Jasné. Som rodený automechanik.“

Ešte chvíľu sa rozplýval, aký je tam vzduch, že je zdravý ako buk, odkedy kúpil motorest, a nechápe, prečo mu každý pomocník po čase ujde. Ja by som mu to vysvetlil, ale jedlo bolo pre mňa dôležitejšie.

„Tak čo, páči sa vám tu?“

To som už dopil kávu a zapálil si cigaru, čo mi dal.

„Poviem vám to na rovinu. Háčik je v tom, že mám ešte nejaké ponuky. Ale porozmýšľam. Na to sa môžete spoľahnúť.“

Vtedy som ju uvidel. Bola vzadu v kuchyni a prišla pozbierať špinavý riad. Okrem figúry nebola bohvieaká krásavica, aj sa tvárila dosť otrávene, ale pery špúlila tak, že som dostal chuť rozmliaždiť jej ich na kašu.

„Zoznámte sa s mojou manželkou.“

Ani sa na mňa nepozrela. Kývol som na Gréka, zamával cigarou a to bolo všetko. Odniesla riad, a pokiaľ šlo o nás dvoch, ako keby tam nikdy nevkročila. Potom som odišiel, ale o päť minút som sa vrátil, aby som nechal odkaz pre chlapa v cadillacu. Trvalo pol hodiny, kým som sa dal prehovoriť, ale nakoniec som dostal prácu pri benzínke, mal som opravovať defekty.

„Ako sa voláte?“

„Frank Chambers.“

„Ja som Nick Papadakis.“

Potriasli sme si ruky a potom odišiel. O chvíľu som ho počul spievať. Mal pekný hlas. Od benzínky som mal dobrý výhľad na kuchyňu.

DRUHÁ KAPITOLA

Asi o tretej prišiel chlap, od zlosti celý bez seba, lebo mu niekto zacapil na bočné okienko nálepku. Musel som s tým do kuchyne, aby som ju nad parou odlepil.

„Enchilady? Teda, je fakt, že vy ľudkovia ich viete robiť.“

„Čo tým chcete povedať, vy ľudkovia?“

„Predsa vy a pán Papadakis. Vy a Nick. Tá, čo som jedol na obed, nemala chybu.“

„Aha.“

„Nemáte handru, aby som to mohol chytiť do ruky?“

„To ste nechceli povedať.“

„Jasné, že chcel.“

„Myslíte si, že som Mexikánka.“

„Vôbec nie.“

„Ale áno. Nie ste prvý. Tak aby bolo medzi nami jasno: som biela ako vy, rozumiete? Mám tmavé vlasy a možno aj trochu vyzerám ako Mexikánka, ale som biela ako vy. Ak so mnou chcete dobre vychádzať, tak si to zapíšte za uši.“

„Veď nevyzeráte ako Mexikánka.“

„Vravím vám, som rovnako biela ako vy.“

„Nie, nie, nevyzeráte ani trochu ako Mexičanky. Tie majú široké boky, krátke nohy, prsiská až po bradu, žltú kožu a vlasy ako namastené slaninou. Vy tak vôbec nevyzeráte. Ste drobná, máte peknú svetlú pleť a hebké kučeravé vlasy, aj keď sú čierne. Jediné, čo máte ako Mexičania, sú zuby. Všetci majú biele zuby, to musíte uznať.“

„Za slobodna som sa volala Smithová. To neznie veľmi mexicky, však?“

„To teda nie.“

„Okrem toho ani nepochádzam odtiaľto. Som z Iowy.“

„Takže Smithová. A krstné meno?“

„Cora. Môžete ma tak volať, ak chcete.“

Vtedy som pochopil, čo som iba tušil, keď som vošiel do kuchyne. Vôbec nešlo o enchilady, čo musela piecť, ani o jej čierne vlasy. Tým, že sa vydala za Gréka, cítila sa menej biela, dokonca sa bála, že ju začnem volať pani Papadakisová.

„Cora. Fajn. Volajte ma Frank.“

Prišla ku mne a začala mi pomáhať s tým okienkom. Stála tak blízko, že som cítil jej vôňu. A tak som jej vypálil rovno do ucha priduseným hlasom: „Ako to, že ste si vzali toho Gréka?“

Nadskočila, ako keby som ju šľahol bičom. „To nie je vaša vec!“

„Čoby nebola.“

„Tu máte svoje okienko.“

„Vďaka.“

Šiel som von. Mal som, čo som chcel. Bol to úder pod pás, dosť silný, aby zabolel. Odteraz to bude len medzi nami. Možno nepovie áno, ale určite ma nezastaví. Vedela, ako to myslím, vedela, že som ju prekukol.

Neskôr pri večeri sa Grék zlostil, že mi nenaložila viac opekaných zemiakov. Chcel, aby sa mi u nich páčilo, aby som nezdúchol ako tí predo mnou.

„Daj chlapcovi poriadne najesť.“

„Zemiaky sú na sporáku. Nech sa obslúži sám.“

„To nič, ešte som nedojedol.“

Grék neprestal. Keby mal v hlave mozog, a nie piliny, všimol by si, že za tým niečo je, lebo nebola z tých, čo nechajú chlapa, aby sa obslúžil sám, to by som jej krivdil. Lenže on bol sprostý a šomral ďalej. Sedeli sme pri kuchynskom stole, Grék na jednom konci, ona na druhom a ja uprostred. Nedíval som sa na ňu, ale videl som, čo má na sebe. Bol to biely sestričkovský plášť, aký nosia všetky, či pracujú u zubára alebo v pekárni. Ráno ho mala čistý, ale teraz bol trochu pokrčený a fľakatý. Doslova som ju cítil.

„Prepánajána!“

Zdvihla sa, aby mi priniesla zemiaky. Plášť sa jej nakrátko roztvoril, zbadal som nohu. Keď mi naložila na tanier, nemohol som jesť. „Tak vidíš. Po tom všetkom ich nakoniec nechce.“

„Dobre, dobre. Ale môže si dať, ak bude chcieť.“

„Nie som hladný. Mal som veľký obed.“

Zatváril sa, ako keby práve zvíťazil, a hneď jej odpustil, je predsa chlap. „Je to dobrá žena. Moje biele vtáča. Moja malá holubička.“

Žmurkol a pobral sa hore. Sedeli sme tam a čušali. Vrátil sa s veľkou fľašou a gitarou. Nalial mi z tej fľaše, ale bolo to sladké grécke víno, dvíhal sa mi z neho žalúdok. Začal spievať. Mal tenor, nie ten tenký tenor, aký počujete v rádiu, ale mocný, a pri vysokých tónoch vždy vzlykol ako Caruso na platni. Už som ho nemohol počúvať, bolo mi čoraz horšie.

Videl to na mne a zobral ma von. „Na vzduchu vám bude lepšie.“

„Nič sa nedeje. Je mi fajn.“

„Sadnúť a ticho!“

„Vráťte sa dovnútra. Som len prejedený. To prejde.“ Odišiel, a tak som všetko vyvrátil. Buď bol na vine obed, alebo zemiaky, alebo víno. Tak veľmi som chcel tú ženu, že som v žalúdku nič neudržal.

Na druhý deň ráno odtrhlo reklamnú tabuľu. Niekedy uprostred noci začalo fúkať a do rána z toho bola poriadna víchrica, čo zhodila tabuľu.

„Hrozné. Pozrite na to.“

„Bol veľký vietor. Nemohol spať. Celú noc nespal.“

„Veľký vietor to teda bol. Ale pozrite na tú tabuľu.“

„Zničená. Úplne.“

Babral som sa s tabuľou a on vyšiel z domu a pozoroval ma. „Ako ste k nej prišli?“

„Bola tu, keď som kúpil podnik. Prečo?“

„Lebo je nanič. Čudujem sa, že vôbec máte nejaký biznis.“

Šiel som zákazníkovi natankovať benzín do auta a nechal ho rozmýšľať. Keď som sa vrátil, Grék stále škúlil na tabuľu opretú o predný múr jedálne. Tri žiarovky praskli. Zastrčil som šnúru do zásuvky, ale z ostatných svietila iba polovica.

„Vymeňte žiarovky, zaveste tabuľu, a hotovo.“

„Vy ste šéf.“

„Čo sa vám nevidí?“

„No, je to zastarané. Nikto dnes nepoužíva žiarovky. Všade sú neónové nápisy. Vyzerajú lepšie a spotrebujú menej šťavy. Okrem toho, čo tu svieti? Dva duby, to je všetko. Tá časť o hostinci nesvieti. Verte mi, že Dva duby vo mne hlad nevyvolajú. Nedostanem chuť zastaviť a dať si niečo pod zub. Tá tabuľa žerie peniaze, len vy o tom neviete.“

„Opravte ju, bude dobrá.“

„Prečo si nedáte spraviť novú?“

„Veľa roboty.“

Lenže o chvíľu bol späť aj s kusom papiera. Sám nakreslil nový nápis a vyfarbil ho červenou, bielou a modrou pastelkou. Stálo tam: Hostinec Dva duby,

Jesť, Bar-be-Q, Hygienické toalety a N. Papadakis, majiteľ.

„Senzačné. To im vyrazí dych.“

Opravil som pravopisné chyby a on vyčačkal písmená.

„Nick, čo keby sme tú starú tabuľu nezavesili? Čo keby ste zajtra zašli do mesta a dali si urobiť novú? Bude parádna, verte mi. Je to dôležité. Aká tabuľa, taký podnik, nie?“

„Urobím to. Namojdušu, pôjdem.“

Do Los Angeles to bolo asi tridsať kilometrov, ale Grék sa vyobliekal ako na cestu do Paríža. Odišiel hneď po obede. Okamžite som zamkol predné dvere. Vzal som tanier, čo ostal po zákazníkovi, a odniesol som ho do kuchyne. Bola tam.

„Tu máte tanier z jedálne.“

„Jaj, vďaka.“

Položil som tanier. Vidlička zahrkotala ako tamburína.

„Chcela som tam ísť, ale pustila som sa do varenia, tak som nešla.“

„Aj ja mám čo robiť.“

„Už je vám lepšie?“

„Je mi fajn.“

„Niekedy stačí maličkosť, aby človeku prišlo zle. Zmena vody alebo niečo také.“

„To ten obed, prejedol som sa.“

„Čo je to?“

Ktosi lomcoval prednými dverami. „Ako keby sa niekto dobýjal dnu.“

„Je zamknuté, Frank?“

„Tuším som zamkol.“

Pozrela na mňa a zbledla. Prešla k lietacím dverám a nakukla do jedálne. Potom vošla dnu, a hneď sa zase vrátila.

„Už sú preč.“

„Sám neviem, prečo som zamkol.“

„Zabudla som odomknúť.“

Zasa vyštartovala do jedálne, ale ja som ju zastavil.

„Nechajme zamknuté.“

„Ľudia sa nedostanú dnu, keď bude zamknuté. Musím ešte variť. Umyjem ten tanier.“

Schmatol som ju do náručia a pritisol jej pery na ústa...

„Hryz ma! Hryz ma!“

Uhryzol som ju. Zahryzol som sa tak hlboko, že som zacítil, ako mi do úst vystrekla krv. Stekala jej po krku, keď som ju niesol hore schodmi.

TRETIA KAPITOLA

Ďalšie dva dni som bol úplne hotový, ale Grék sa namňa hneval, tak mi to prešlo. Nasrdilo ho, že som neopravil lietacie dvere medzi jedálňou akuchyňou. Povedala mu, že sa príliš rýchlo vrátili audreli ju doúst. Niečo mu musela povedať. Mala poriadne opuchnuté pery, ako som ju uhryzol. Grék vyhlásil, že je to moja vina, lebo som tie dvere neopravil. Natiahol som pružinu, aby bola slabšia, abolo to.

Lenže pravý dôvod, prečo sa namňa naštval, bola tá mizerná tabuľa. Úplne sa donej zbláznil abál sa, aby som nezačal tvrdiť, že to bol môj nápad, anie jeho. Bolo nanej roboty ako nakostole, nemohli to stihnúť zapol dňa. Trvalo im to tri dni, akeď bola hotová, šiel som ju vyzdvihnúť azavesil namiesto. Dali tam všetko, čo Grék nakreslil napapier, aešte pár vecí naviac. Grécka vlajka aamerická vlajka, ruky, čo potriasajú iné ruky, anápis Spokojnosť zaručená. Všetko bolo napísané červenými, bielymi amodrými neónovými písmenami, aja som už len čakal natmu, aby som tabuľu zapol. Keď som šťukol vypínačom, rozsvietila sa ako vianočný stromček.

„No, vživote som už videl všelijaké nápisy, Nick, ale ani jeden ako tento, to musím uznať.“

„Svätá pravda. Svätá pravda.“

Podali sme si ruky. Zase sme boli kamaráti. Grék si somnou potykal.

Nadruhý deň som sňou bol chvíľu sám atresol som ju päsťou donohy tak silno, že skoro spadla.

„Prečo si taký?“ Vrčala ako puma. Tak sa mi páčila.

„Ako sa máš, Cora?“

„Mizerne.“

Odvtedy som ju zase začal cítiť.

Raz sa Grék dopočul, že nejaký chlapík okus ďalej poceste predáva benzín lacnejšie ako on. Naskočil doauta ašiel sa presvedčiť sám. Bol som vosvojej izbe, keď odchádzal, achystal som sa zbehnúť dolu dokuchyne. Už tam bola, stála vodverách.

Prišiel som knej apozrel jej naústa. Bola to prvá príležitosť zistiť, ako vyzerá. Opuch sa už stratil, ale ešte stále bolo vidieť stopy pozuboch, maličké modré ryhy naoboch perách. Dotkol som sa ich prstami. Boli mäkké avlhké. Pobozkal som ich, ale nie silno. Boli to skôr nežné bozky. Nikdy predtým som nane ani nepomyslel.

Zostala primne asi hodinu, až kým sa Grék nevrátil. Nič sme nerobili. Len sme ležali vposteli. Strapatilami vlasy a pozerala do stropu, ako keby o niečom rozmýšľala.

„Máš rád čučoriedkový koláč?“

„Neviem. Hej, asi.“

„Upečiem ti ho.“

„Dávaj pozor, Frank. Zlomíš prednú nápravu.“

„Kašlem nanápravu.“

Rútili sme sa cezeukalyptový háj priceste. Grék nás poslal natrh vrátiť steaky, čo sa mu nezdali dosť dobré, anaspiatočnej ceste nás zastihla tma. Napálil som to rovno dolesíka, auto sa vzpieralo anadskakovalo. Medzi stromami som zastavil. Hodila sa mi okolo krku, skôr ako som stihol vypnúť svetlá. Tentoraz sme si to užili. Potom sme len tak sedeli vedľa seba. „Takto už ďalej nevládzem, Frank.“

„Ani ja.“

„Nedá sa to vydržať. Amusím sa stebou opiť, Frank. Vieš, ako to myslím? Opiť.“

„Viem.“

„Nenávidím Gréka.“

„Prečo si si ho brala? To si mi ešte nepovedala.“

„Nepovedala som ti nič.“

„Apotom?“