Start

Dmitry Glukhovsky

BUDUŠČEJE

Copyright © 2013 by Dmitry Glukhovsky

Translation © 2015 by Martin Sliz

Jacket design © by Péter Sallai

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z ruského originálu Buduščeje (Vydavateľstvo ACT, Moskva 2013) preložil Martin Sliz.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 722. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4218-0

1 

HORIZONTY

Výťahy sú vynikajúca vec, hovorím si. Existuje množstvo dôvodov, prečo ich zbožňovať. Keď idete po horizontále, vždy viete, kam sa dostanete, ale keď sa premiestňujete vertikálne, môžete sa ocitnúť kdekoľvek. Pohybujete sa len nahor či nadol, a nikdy netušíte, čo na vás za dverami výťahu čaká. Či tam bude nekonečná kancelárska zoo s úradníkmi v klietkach, či idylické pastorále s bezstarostnými pastierkami, farmy na chov kobyliek, hangár so schátraným Notre-Dame, zapáchajúce slumy, v ktorých pripadá na jedného človeka meter štvorcový životného priestoru, bazén na brehu Stredozemného mora, alebo bludisko úzkych servisných chodieb. Niektoré poschodia sú prístupné všetkým, na iných sa dvere otvoria len vyvoleným a o ďalších nevie nik, okrem tých, čo projektovali veže.

Veže sú také vysoké, že sa čnejú nad oblakmi, a ich korene, ktorými sa zadrapujú do zeme, sú ešte mohutnejšie. Kresťania sú presvedčení, že veža postavená na mieste Vatikánu má výťahy, ktoré premávajú do pekla, a aj také, ktoré vyvezú spravodlivých priamo do raja. Raz som tam pritlačil k múru jedného farárka a spýtal sa ho, prečo aj v takej zúfalej situácii ľuďom stále mútia hlavy. Zaťahovať nesmrteľnosť duše do dnešných čias je nezmysel. Duša už dávno nikoho nezaujíma. Kresťanský raj bude zrejme rovnaká nudná diera ako Chrám svätého Petra. Nikoho tam niet, všade naokolo len vrstva prachu na výšku palca. Farárko sa roztriasol a zapišťal čosi o vzoroch pre masový trh. Vraj s ovečkami treba hovoriť ich jazykom. Mal som tomu šašovi dolámať prsty, aby sa mu neprežehnávalo tak ľahko.

Rýchlovýťahy vyletia do kilometrovej výšky doslova za pár minút. Za tú chvíľu si stihnete pozrieť akurát reklamné video, upraviť účes alebo skontrolovať, či medzi zubami neostal kúsok jedla. Väčšinu ľudí nezaujíma ani interiér, ani veľkosť kabíny. Väčšina si dokonca ani len nevšimne, že výťah sa kamsi pohol, hoci zrýchlenie tlačí na črevá aj mozgové závity.

Podľa zákonov fyziky by sa mal skrátiť aj čas. Namiesto toho sa však každý okamih, ktorý trávim v kabíne výťahu, naťahuje a predlžuje.

Tretí raz pozerám na hodinky. Tá prekliata chvíľa sa nijako neblíži ku koncu! Nenávidím ľudí, ktorých nadchýnajú výťahy. Nenávidím ľudí, ktorí si dokážu v kabínach bezstarostne obzerať svoj odraz. Nenávidím výťahy a toho, kto ich vymyslel. Čo to bol za diabolský nápad zavesiť nad priepasť úzku škatuľu, strčiť do nej živého človeka a nechať ju rozhodnúť, koľko ho tam bude držať a kedy ho pustí na slobodu?!

Dvere sa aj tak neotvoria. Čo je však horšie, kabína ani len nespomaľuje. Takto vysoko som nebol ešte v žiadnej veži. Ale kašľať na výšku, netrpím závratmi. Pokojne môžem stáť na jednej nohe na vrchole Everestu. Len keby ma už konečne vypustili z tejto prekliatej truhly.

Rozmýšľam nad tým celkom zbytočne, akurát mi dôjde vzduch. Ako som sa vlastne dostal k takým pochmúrnym myšlienkam? Veď len pred chvíľou som mal pred očami nádherné spomienky na opustený Chrám svätého Petra, na smaragdové toskánske kopce počas skorého leta... Zatvoriť oči, predstaviť si samého seba uprostred vysokej trávy... Siaha mi po pás... Presne tak, ako sa odporúča v knihách... Nádych... Výdych... Teraz sa upokoj... Teraz... Ale odkiaľ mám vedieť, aké to je stáť po pás v posratej tráve?! Nikdy som pri nej nebol bližšie ako na desať krokov, ak nepočítam umelý trávnik!

Prečo som súhlasil, že poleziem tak vysoko? Prečo som vôbec prijal to pozvanie? Hoci, ťažko tomu hovoriť pozvanie.

Človek si žije frontovým životom švába, pobehuje v zákopoch škár v podlahách a v stenách, načúva každému šuchnutiu, okamžite stíchne a kedykoľvek musí byť pripravený na to, že ho rozpučia. Až raz vylezie na svetlo, dostanú ho. Ale namiesto toho, aby zapraskal a skapal, zrazu ho chytia pevne medzi prsty a zoberú kamsi hore, kde si ho budú obzerať.

Kabína stále stúpa nahor. Na obrazovke, zaberajúcej celú jednu stenu, beží reklama, v ktorej zmaľovaná ženská prehĺta tabletku šťastia. Zvyšné steny sú krémové, mäkké a urobené tak, aby neznervózňovali pasažierov a aby si nemohli rozmlátiť hlavy v prípade paniky. Skutočne, existuje množstvo dôvodov, prečo zbožňovať výťahy.

V pozadí šumí ventilácia. Som celý spotený. Na odpruženú krémovú podlahu dopadajú kvapky môjho potu. Vzduch sa mi s ťažkosťami prediera cez hrdlo, akoby zovreté mohutnou mechanickou labou. Ženská mi hľadí priamo do očí a usmieva sa. Ostala mi len malá medzierka, cez ktorú do seba ledva vťahujem dostatok kyslíka, aby som nestratil vedomie. Krémové steny ma pomaly, takmer nebadane stláčajú a pokúšajú sa ma rozdláviť.

Pustite ma!

Dlaňou zakrývam žene vysmiate červené ústa. Vyzerá, že sa jej to páči. Zrazu zmizne a obrazovka sa premení na zrkadlo. Pozerám sa na svoj odraz. Usmievam sa.

Naťahujem ruku. Chcem zabúchať päsťou na dvere. Vtom výťah zastavuje a dvere sa otvárajú. Oceľové prsty, ktoré mi stláčali priedušnicu, pomaly povoľujú zovretie.

Z výťahu sa vykotúľam do haly. Podlaha je vydláždená imitáciou kameňa, steny obložené falošným drevom. Vo večernom svetle stojí za jednoduchým pultom prívetivý vrátnik v civilnom oblečení. Nikde ani stopy po nápisoch či ochranke. Tí, ktorí sem majú prístup, vedia, kde sa nachádzajú a akú cenu by museli zaplatiť za akúkoľvek výtržnosť.

Chcem sa predstaviť, ale vrátnik iba priateľsky mávne rukou.

„Poďte, poďte. Za pultom je druhý výťah.“

„Ešte jeden?“

„Vyvezie vás rovno na strechu, potrvá to len pár sekúnd.“ Na strechu?

Nikdy predtým som nebol na streche. Život trávim v miestnostiach, v boxoch a chodbách ako všetci. Občas, keď niekoho prenasledujete, ocitnete sa vonku, stáva sa. Okrem toho tam však niet čo robiť.

Ale strecha, to je čosi celkom iné.

Nejako vyčarím na spotenej tvári zdvorilý úsmev a vydávam sa k utajenému výťahu.

Nie sú tu žiadne obrazovky ani ovládací panel. Nadýchnem sa a vchádzam dnu. Podlaha je obložená parketami z ruského dreva. Vzácnosť. Na sekundu zabúdam na svoj strach, čupnem si k zemi a ohmatávam ju. Žiadna napodobenina... Pravé drevo.

Presne v takom idiotskom podrepe, ktorý pripomína prechodné štádium na známej kresbe vývinu človeka z opice, ma nachádza ona, keď sa zrazu otvoria dvere. Ani na okamih sa nepozastaví nad tým, v akej póze cestujem výťahom. Dobrá výchova.

„Ja...“

„Viem, kto ste. Môj muž sa trochu zdrží, poprosil ma, aby som vás zatiaľ zabavila. Považujte ma za jeho predvoj. Som Ellen.“

„Teší ma,“ stále v podrepe jej bozkávam ruku a usmievam sa.

„Zdá sa, že vám je akosi horúco,“ odťahuje ruku preč.

Jej hlas je chladný a vyrovnaný, oči má ukryté za veľkými okrúhlymi sklami tmavých okuliarov. Široká strecha elegantného klobúka, na ktorej sa striedajú hnedé a krémové kruhy, vrhá na jej tvár závoj tieňa. Vidím len pery s višňovým rúžom a ideálne tvarované snehobiele zuby. Možno je to prísľub úsmevu. A možno len chce nebadaným pohybom pier rozvíriť šteklivé predstavy v hlave muža. Len tak, z dlhej chvíle.

„Cítim sa trochu stiesnene,“ priznávam sa.

„Tak poďte, prevediem vás po dome.“

Vstávam. Som vyšší než ona, ale mám dojem, že to ona na mňa pozerá zhora ponad okuliare. Žiada, aby som ju volal Ellen, ale to je len taká hra na demokraciu. Vzhľadom na to, kto som ja a čia žena je ona, patrí sa mi oslovovať ju pani Schreyerová.

Netušil som, načo ma potreboval jej manžel, a už vôbec som nerozumel tomu, prečo ma pustil k sebe domov. Na jeho mieste by som sa takých ľudí stránil.

Z presvetlenej vstupnej chodby, z ktorej vyzeral vstup do výťahu ako bežné vchodové dvere, vchádzame do spleti priestranných izieb. Ellen kráča kúsok predo mnou a bez obzerania ma vedie. Chvalabohu, lebo vyvaľujem oči po stranách ako sedliak. Počas svojej služby navštevujem všelijaké príbytky. Som čosi ako zubatá s kosou, nerobím rozdiely medzi chudobnými a bohatými. Takéto interiéry som však v živote nevidel.

Pán Schreyer a jeho manželka majú k dispozícii viac priestoru než obyvatelia niekoľkých bytov o pár desiatok podlaží nižšie.

Nemusím si drať kolená po zemi, aby som sa ubezpečil, že všetko v dome je z prírodných materiálov. Samozrejme, ošúchané namorené parkety, ktoré k sebe nepriliehajú dokonale, pomaly sa krútiace mosadzné ventilátory pod stropom, ázijský tmavohnedý nábytok a ručne brúsené drevené kľučky, to všetko je len štylizácia. Dom má najmodernejšie vybavenie, akurát je ukryté za tou najskutočnejšou mosadznou a drevenou pozlátkou. Z môjho pohľadu je to nepraktické a zbytočne drahé. Imitácia je sto ráz lacnejšia a vydrží večne.

Tienisté izby sú prázdne. Nemajú služobníctvo. Občas sa v tieni mihne silueta človeka, ale vždy sa ukáže, že je to len patinou pokrytá bronzová socha, prípadne nejaká iná z lakovaného čierneho dreva. Odniekiaľ potichu dolieha stará hudba. Schreyerová sa hypnoticky vlní v jej rytme a pláva po svojom nekonečnom teritóriu.

Má oblečené kávovohnedé šaty obdĺžnikového tvaru. Plecia sú zámerne ušité širšie a golier je pomerne hrubý. Taká okrúhla diera. Navrchu odhaľujú len dlhý, aristokratický krk a sú po celej dĺžke nepriehľadné. Ich okraje prekvapivo siahajú len po stehná a sú ukončené rovným lemom. A za tým lemom je opäť len tieň. Krása miluje tieň. V tieni sa rodí pokušenie.

Zákruta, oblúk a strop odrazu mizne.

Nad hlavou sa mi roztvára nebo. Stojím na prahu.

Dopekla! Vedel som, že to raz príde, ale vôbec som na to nebol pripravený.

Obracia sa ku mne a blahosklonne sa usmieva.

„Nebodaj ste ešte neboli na streche?“ Plebejec, určite jej prebleslo hlavou.

„Moja práca ma oveľa častejšie zanesie do slumov, Ellen. Nebodaj ste ešte neboli v slumoch?“

„Ach áno... vaša práca... Zabíjate ľudí alebo niečo také, však?“

Hoci mi položila otázku, nečaká na ňu žiadnu odpoveď. Odvracia sa a pokračuje ďalej. Ja za ňou. Bez odpovede. Keď konečne strávim pohľad na oblohu, môžem sa odtrhnúť od dverí. Už viem, kam ma to vyviezol výťah.

Vyniesol ma do skutočného raja. Nie je to žiadna presladená kresťanská náhrada, ale môj súkromný eden, ktorý som nikdy predtým nevidel, ale o ktorom, zdá sa, celý život snívam.

Okolo mňa nie sú steny. Ani jedna jediná. Stojím na prahu veľkého bungalovu, ktorý sa nachádza uprostred piesočnej čistiny v srdci divokej tropickej záhrady. Vydláždené chodníky sa rozbiehajú do všetkých strán a žiadnemu nedovidieť konca. Všade okolo bujnejú všemožné rastliny, ovocné stromy a palmy, hebká zelená tráva, kríky s obrovskými farebnými listami, ktoré ani nepoznám, a hoci sa všetko leskne ako z plastu, bezpochyby je to živé.

Prvýkrát po neviem akom čase mám pocit, že sa mi dýcha ľahšie. Akoby mi celý život sedela na hrudi nejaká odporná tučná ženská, ktorá mi tlačila na rebrá a otravovala dych, a teraz sa mi ju konečne podarilo striasť a uvoľniť sa. Dávno som nič také necítil. Možno dokonca nikdy.

Ako kráčam po drevenej dlažbe za bronzovo opálenou namyslenou pani Schreyerovou, postupne odhaľujem miesto, ktoré malo byť mojím domovom. Rezidencia jej manžela vyzerá ako tropický ostrov. Je umelý, ale poznať to len vďaka ideálnemu geometrickému tvaru. Je to dokonalý kruh s priemerom najmenej jeden kilometer, obrúbený rovnomerným pásom pláže.

Keď prichádzame s pani Schreyerovou na pláž, prestávam sa ovládať. Skláňam sa a naberám za hrsť drobného jemného bieleho piesku. Vyzerá to tu ako na akomsi atole stratenom niekde v morskom nekonečne, až na to, že pláž sa namiesto vodnej hladiny končí priezračnou sklenou stenou. Za ňou leží priepasť a o niekoľko desiatok metrov nižšie sa vznášajú oblaky. Nenápadná stena, ktorú nevidieť ani na pár krokov, sa dvíha dohora a vytvára obrovskú kupolu zakrývajúcu celý ostrov. Kupola je rozdelená na sektory. Každý z nich sa môže otvoriť a vpustiť tak na pláž a do záhrady slnečné lúče.

V jednej časti ostrova sa medzi plážou a sklenou stenou blyští modrá hladina. Skromný bazén nahrádza pani Schreyerovej kúsok oceánu. Rovno pri ňom sú rozložené dve ležadlá.

Na jedno z nich sa natiahla.

„Vidíte?“ prehovorila pani Schreyerová. „Oblaky sa vždy držia nižšie, preto sa u nás výborne opaľuje.“

Slnko nevidím prvý raz, ale poznám množstvo ľudí z nižších poschodí, ktorým pre jeho nedostatok musel postačiť aj obrázok. Vidieť, že keď žijete dlho vedľa zázraku, začne vás nudiť, a tak sa mu usilujete vymyslieť nejaké praktické využitie. Čože, slnko? Ach áno, tak krásne sa na ňom opaľuje.

Druhé ležadlo zjavne patrí jej mužovi. Predstavujem si ako oni, obyvatelia neba, po večeroch z tohto Olympu pozorujú svet, ktorý považujú za svoj.

Ustupujem pár krokov vzad, sadám si do piesku a hľadím do diaľky.

„Ako sa vám u nás páči?“ víťazoslávne sa usmieva.

Naokolo, kam len oko dovidí, sa rozprestiera nadýchané more oblakov a nad ním sa týčia stovky lietajúcich ostrovov. Sú to strechy ďalších veží, príbytky len tých najbohatších a najmocnejších. Pretože vo svete zmontovanom z miliónov zavretých miestností a zostrojenom zo škatúľ nie je nič drahšie ako otvorený priestor.

Väčšina striech je premenená na záhrady a háje. Ich obyvatelia, žijúci v nebi, pokrytecky túžia po zemi.

A tam, kde lietajúce ostrovy miznú v hmle, sa svet spája s oblúkom horizontu. Tú tenkú čiaru, ktorá oddeľuje zem od oblohy, vidím prvý raz. Keď na nižších alebo stredných poschodiach vyjdete von, vo výhľade vám vždy prekážajú veže a všetko, čo vidíte v priestore medzi vežami, sú iba ďalšie veže. A keď sa vám medzi nimi náhodou podarí nájsť nejakú škáročku, určite v nej neuvidíte nič iné, iba ešte vzdialenejšie veže.

Skutočný horizont sa od toho, čo nám ukazovali na nástenných obrazovkách, veľmi nelíši. Samozrejme, vnútri ste vždy vedeli, že sa pozeráte na obrázok alebo projekciu, že skutočný horizont je poriadne drahý artikel a originál je dostupný len tým, ktorí sú ochotní zaň zaplatiť. Ostatným musí stačiť aspoň reprodukcia na vreckových kalendároch.

Naberám za hrsť drobného bieleho piesku. Je taký jemný, až mám chuť k nemu priložiť pery.

„Neodpovedáte na moje otázky,“ upozorňuje ma.

„Prepáčte. Čo ste sa pýtali?“

Pokým sa bude skrývať za svojimi mušacími okuliarmi, nemám šancu zistiť, či ju môj názor skutočne zaujíma, alebo ma len šikovne zabáva, ako jej nakázal manžel.

Jej opálené lýtka, omotané zlatými remienkami vysokých sandálov, žiaria v slnečnom svite. Na nechtoch má natretý lak farby slonovej kosti.

„Ako sa vám u nás páči?“ Odpoveď už poznám.

Aj ja som sa mohol narodiť v tejto rajskej záhrade a žiť ako bezstarostný povaľač, prijímať slnečné lúče podľa potreby, nebyť obkolesený stenami, nebáť sa ich, žiť voľne a dýchať z plných pľúc. A namiesto toho...

Stala sa len jedna jediná chyba – vyliezol som z nesprávnej matky. Teraz za to musím celý svoj nekonečne dlhý život pykať.

Mlčím a usmievam sa. Viem, ako sa usmievať.

„Pripomína mi to tu obrovské presýpacie hodiny,“ rozťahujem doširoka kútiky úst na pani Schreyerovú, pomedzi prsty preosievam biele zrniečka piesku a žmúrim do slnka, ktoré visí na zenite rovno nad sklenou kupolou.

„Vidím, že vy ešte stále vnímate beh času.“ Určite pozerá na piesok, ktorý mi preteká pomedzi prsty. „Pre nás sa už dávno zastavil.“

„Ó! Takže ani čas nemá nad bohmi žiadnu moc.“

„To vy si hovoríte Nesmrteľní. Ja som iba jednoduchý človek z mäsa a kostí,“ odpovedá, ignorujúc moju iróniu.

„Tak či onak, príležitostí, pri ktorých môžem prísť o život, je omnoho viac v porovnaní s vami,“ podotýkam.

„Ale veď tú prácu ste si vybrali sám!“

„Mýlite sa,“ usmievam sa. „Dalo by sa povedať, že práca si vybrala mňa.“

„Chcete naznačiť, že ste boli predurčený na zabíjanie?“

„Nikoho nezabíjam.“

„Počula som čosi iné.“

„Sami si môžu vybrať. Vždy idem podľa pravidiel. Technicky vzaté, som...“

„Nuda.“

„Nuda?“

„Myslela som si, že ste zabijak, a vy ste vlastne byrokrat.“

Mám chuť jej strhnúť z hlavy klobúk a omotať si jej vlasy okolo päste.

„Aha, teraz na mňa hľadíte ako zabijak. Ste si istý, že vždy dodržujete pravidlá?“

Zohýna nohu v kolene, tieň sa rozťahuje, lievik sa rozširuje, som na jeho úplnom okraji, sťahuje mi srdce, v hrudi cítim vákuum, mám dojem, že sa mi čoskoro prelomia rebrá dovnútra... Ako so mnou môže táto rozmaznaná suka robiť také veci?

„Pravidlá zbavujú zodpovednosti,“ hovorím vážne.

„Bojíte sa jej?“ pridvihne obočie. „Vari vám len nie je ľúto všetkých tých úbožiakov, ktorých ste...“

„Počúvajte,“ hovorím, „nikdy vám nenapadlo, že v takých podmienkach, v akých žijete vy, žije len málokto? Možno neviete, že štyri štvorcové metre na osobu sú normou dokonca aj na lepších podlažiach. Viete, koľko stojí liter vody? A koľko jedna kilowatthodina? Obyčajní ľudia z mäsa a kostí odpovedia na tieto otázky bez najmenšieho zaváhania. A všetci vedia, prečo sú voda, energia a priestor také drahé. Práve kvôli tým vašim úbožiakom, ktorí by zničili ekonomiku aj veže, vrátane tej vašej zo slonoviny, keby sme za nimi nesliedili.“

„Na hrdloreza rozprávate nádherne. Hoci, spoznávam vo vašom plamennom prejave celé pasáže z vystúpení môjho manžela. Nezabúdajte, že vaša budúcnosť je v jeho rukách,“ dodáva odmerane.

„Pri mojej práci si človek cení viac prítomnosť.“

„Chápem. Keď dennodenne okrádate iných o budúcnosť, presýtite sa jej, nie?“

Vstávam zo svojho miesta. Tak Schreyerova štetka chce vyťahovať z talóna ihly, zapichovať ich do mňa jednu po druhej a odhaľovať moje bolestivé miesta. Odmietam podstupovať jej prašivú akupunktúru.

„Prečo sa usmievate?“ zaznie jej hlas.

„Myslím, že už by som mal ísť. Odkážte pánovi Schreyerovi, že...“

„Opäť vám je teplo? Alebo sa cítite stiesnene? Predstavte si seba na mieste tých ľudí. Veď ich trestáte len za to...“

„Nemôžem sa ocitnúť na ich mieste!“

„Ach áno, tá vaša mníšska obeta.“

„Nejde o ňu! Len chápem, akú cenu všetci platíme za to, že sa niekto nedokáže ovládnuť! Sám ju platím! Ja! Nie vy!“

„Prečo sa klamete?! Nedokážete pochopiť tých ľudí, pretože ste kastrát!“

„Čože?!“

„Nepotrebujete ženy! Vymieňate ich za svoje tabletky! Nie je to tak?!“

„Čo to tu trepete?! Stačí! Dosť!“

„Veď ste rovnaký ako všetci ostatní! Zásadový impotent! Len sa smejte, len sa smejte! Viete, že hovorím pravdu!“

„Potrebuješ, aby som...“

„Čo to robíte?! Pustite ma!“

„Chceš, aby...“

„Pusti ma! Všade sú kamery! Ja... neopováž sa!“

„Ellen!“ z útrob záhrady sa doniesol zamatový barytón. „Drahá, kde ste?“

„Sme na pláži!“ nepodarilo sa jej striasť z hlasu zachrípnutie, a tak musí za okamih všetko zopakovať. „Tu sme, Erich, na pláži!“

Pani Schreyerová si napravila pokrčené kávové šaty a sekundu pred tým, ako z húštiny vyšiel jej manžel, mi stihla dať od hnevu poriadnu facku.

Teraz som jej rukojemník. Čo od tej štetky ešte môžem čakať? Prečo sa do mňa zrazu tak pustila? Čo sa to pred chvíľou medzi nami stalo? Nepodarilo sa mi pozrieť sa jej do očí, hoci klobúk už ležal pohodený na piesku. Medové vlasy má rozprestreté na pleciach...

„Á, tu ste!“

Vyzerá presne ako na obrazovke – dokonale. Takáto vznešenosť sa od čias rímskych patricijov na túto prekliatu zem vrátila len raz – do Hollywoodu päťdesiatych rokov dvadsiateho storočia. Potom sa opäť na dlhý čas vytratila, aby mohla učiniť nový príchod, posledný svojho druhu, pretože Erich Schreyer nikdy neumrie.

„Ellen, vari si nášmu hosťovi neponúkla ani koktail?“ Hľadím na piesok za ňou, ktorý je rozrytý ako v býčej aréne.

„Pán senátor...“ skláňam hlavu.

V jeho zelených očiach vidím zhovievavosť nadčloveka a zdržanlivú zvedavosť entomológa. Zdá sa, že pán Schreyer si nevšimol ani pohodený klobúk, ani stopy v piesku. Pod nohy sa pozeral zrejme málokedy.

„Načo tak oficiálne? Oslovujte ma menom. Ste u mňa doma a doma som jednoducho Erich.“

Mlčky prikyvujem.

„Napokon, senátor je len jedna z rol, ktoré hrám, a dokonca nie je ani tá najdôležitejšia, však? Keď prídem domov, vyzlečiem sa z nej ako z obleku, ktorý nechám na vešiaku v chodbe. Všetci predsa hráme nejaké roly a obleky nás občas trochu tlačia.“

„Prepáčte, ale nijako sa neviem zbaviť toho svojho. Obávam sa, že to nie je oblek, ale moja koža,“ nezdržal som sa.

„To nič, koža sa dá predsa zodrať,“ priateľsky podpichol Schreyer a zodvihol zo zeme klobúk.

„Stihli ste sa u mňa porozhliadnuť?“

„Nestihol. Zahovorili sme sa s vašou manželkou.“

Pani Schreyerová hľadí kamsi preč. Pravdepodobne sa ešte nerozhodla, či ma potrestá, alebo mi odpustí.

„Nič cennejšie tu ani nemám,“ smeje sa a podáva jej pruhovaný klobúk.

„Ellen, prines nám nejaké koktaily. Ja si dám Za horizontom, a vy?“

„Tequilu,“ hovorím, „potrebujem sa osviežiť.“

„Vynikajúci nápoj! Tequilu, Ellen!“ Úctivo sa ukláňa.

Je to znak osobitnej pozornosti rovnako ako to, že Schreyer požiadal svoju ženu, aby ma privítala. Pozornosti, ktorú som si nezaslúžil a ktorú si nikdy nebudem schopný zaslúžiť.

Nemám rád život na dlh. Obstaráte si čosi, na čo nemáte, a platíte tým, že viac nepatríte sám sebe. Je to pekne idiotská koncepcia.

„O čom rozmýšľate?“

„Snažím sa prísť na to, prečo ste ma zavolali.“

„Vraj zavolal! Počuješ, Ellen? Ja som vás pozval! Pozval som vás, aby sme sa zoznámili.“

„Ale prečo?“

„Zo zvedavosti. Zaujímajú ma takí ľudia ako vy.“

„Takých ako ja je len v Európe stodvadsať miliárd. Každý deň pozývate jedného? Chápem, že čas vás nijako neobmedzuje, ale...“

„Vyzeráte nervózne. Ste unavený? Cesta k nám bola pridlhá?“

Určite naráža na výťahy. Vedel o niektorých mojich slabostiach. Zrejme čítal môj osobný spis. Strata času.

„To hneď prejde,“ prevraciam do seba dvojitú tequilu.

Je ako žltý kyslastý oheň, roztavený jantár, akoby mi prebehli šmirgľom cez pažerák. Nádhera. Má osobitú chuť, nepripomína nič umelé. Nepripomína vlastne vôbec nič, čo poznám, a to ma znepokojilo. Považujem sa za znalca.

„To je La tortura?“ skúšam hádať.

„Ale kdeže!“ uškrnul sa.

Podáva mi kúsok citróna. Je zdvorilý. Pokývnem hlavou. Také sladkosti ako Za horizontom sú pre tých, čo neznesú oheň a drsnosť šmirgľa.

„Čítali ste môj osobný spis?“ V trhlinách pier ma páli alkohol. Obliznem si ich, aby štípanie vydržalo dlhšie. „Som poctený.“

„Moja funkcia mi to dovoľuje,“ Schreyer rozhodil rukami. „Hádam viete, že o Nesmrteľných sa starám ja.“

„Staráte? Len včera som v správach počul, ako ste sľúbili rozpustiť Falangu, ak o to národ požiada.“

Ellen, skrytá za okuliarmi, sa obrátila ku mne.

„Podľa niektorých som vraj bezzásadový človek,“ žmurkne na mňa Schreyer.

„Ale jedno železné pravidlo mám: každému treba hovoriť to, čo chce počuť.“

Zábavný človek.

„Nie každému,“ protestuje pani Schreyerová.

„Hovorím o politike, drahá,“ so žiarivým úsmevom odpovedá Schreyer.

„V politike sa inak prežiť nedá. Ale rodina, to je jediný pokojný prístav, kde môžeme byť sami sebou. Kde inde, ak nie v kruhu rodiny, by sme mali byť, či dokonca musíme byť úprimní?“

„Znie to nádherne, drahý,“ dodáva pani Schreyerová.

„Budem teda pokračovať, ak dovolíš, miláčik,“ zapriadol.

„Čiže takto. Ľudia, ktorí dôverujú správam, chcú zvyčajne veriť aj tomu, že štát sa o nich stará. Ale keď im poviete, ako konkrétne sa o nich stará, budú znepokojení. Všetko, čo chcú počuť, je, že sa nemusia báť, že všetko, vrátane Nesmrteľných, máme pod kontrolou.“

„Myslíte tých vrahov odtrhnutých z reťaze?“

„Oni skrátka chcú, aby som ich upokojil. Aby som ich ubezpečil, že Nesmrteľní sú v Európe, stojacej na stáročných pilieroch demokracie a úcte k ľudským právam, len dočasným javom.“

„Vy teda naozaj viete, ako presvedčiť človeka na vieru v lepšie zajtrajšky.“ Cítim, ako sa vo mne otvára klapka a tequila sa vlieva rovno do krvi.

„My tiež sledujeme správy. Ľudia na vás kričia, že Nesmrteľní sú vrahovia, s ktorými je najvyšší čas sa porátať, a vy sa len usmievate. Akoby ste s nami nič nemali.“

„Veľmi presne ste to pomenovali! Akoby sme s vami nič nemali. Zato vám dávame úplne voľnú ruku.“

„A hovoríte, že sme absolútne neovládateľní.“

„Pochopte ma. Náš štát je založený na humanistických princípoch! Právo na život je rovnako posvätné ako právo na nesmrteľnosť! Trest smrti bol v Európe zrušený pred niekoľkými storočiami a za žiadnych okolností nebude obnovený!“

„Teraz opäť vidím vašu druhú tvár zo správ.“

„Nemyslel som si, že ste taký naivný. Vaša práca...“

„Naivný? Skôr by sme sa radi častejšie porozprávali zoči-voči o našej práci s ľuďmi zo správ, ktorí tam na nás akurát kydajú. A vidíte, teraz prišla tá chvíľa.“

„Ak sa so mnou chcete naťahovať, nepodarí sa vám to,“ uškŕňa sa Schreyer.

„Zabudli ste? Vždy ľuďom hovorím to, čo odo mňa chcú počuť.“

„A čo by som chcel, podľa vás, počuť ja?“

Schreyer cez slamku sŕka svoj fosforeskujúci detský koktail z guľatého pohára, ktorý sa nedal položiť tak, aby sa nerozlial.

„Vo vašom spise sa uvádza, že ste svedomitý a ctižiadostivý. Že ste správne motivovaný. Sú tam aj príklady vášho správania počas zásahov. Všetko to vyzerá veľmi pôsobivo. Zdá sa, že vás čaká veľká budúcnosť. Len postup po kariérnom rebríčku sa akoby niekde zasekol.“

Som si istý, že v mojom spise by sa našlo dosť vecí, ktoré pán Schreyer radšej nespomenul. Teda aspoň zatiaľ.

„Preto si myslím, že by ste rád počuli o povýšení.“ Hryziem si do líca. Mlčím. Nechcem sa prezradiť.

„A keďže sa vždy držím svojich zásad,“ zas ten priateľský úsmev, „chcem sa o tom s vami porozprávať.“

„Prečo vy? Povýšenie má predsa v kompetencii veliteľ Falangy. Či on...“

„Samozrejme, že má! Pravdaže, je to v moci starého Riccarda! Vymenúva on. Ja sa len rozprávam,“ Schreyer mávne rukou.

„Teraz ste pravá ruka veliteľa jednotky, mám pravdu? Ste odporučený na vymenovanie za veliteľa brigády.“

„Desať jednotiek?! Pod mojím velením?! Kto ma odporúča?!“

Tequila v žilách mi udrela do hlavy. Znamenalo to povýšenie o dve hodnosti. Skoro som prehol jeho ženu a jemu takmer rozbil ksicht. Zvláštne.

„Odporúča,“ prikyvuje pán Schreyer. „Čo myslíte?“

Veliť brigáde znamenalo koniec osamotenému šliapaniu po ľudských osudoch. Veliť brigáde znamenalo vybŕdnuť z mojej odpornej chatrče do priestrannejšieho obydlia. Vôbec mi nešlo do hlavy, kto ma mohol odporučiť.

„Myslím, že si to ani nezaslúžim,“ ťažko sa zo mňa drali slová.

„Skôr si myslíte, že ste si to zaslúžili už poriadne dávno,“ hovorí pán Schreyer. „Dáte si ešte tequilu? Vyzeráte akýsi nesvoj.“

„Mám pocit, že sa mi niekto snaží zavesiť na krk doživotný dlh,“ pokýval som ťažkou hlavou.

„A dlhy nemáte v láske,“ doplnil Schreyer. „Tak sa hovorí vo vašom spise. Ale nebude to dlh, nemajte obavy. Platíte vopred.“

„Nedokážem si predstaviť, ako by som vám to mohol splatiť.“

„Mne? Nie ste dlžný nejakému senátorovi. Ste dlžný spoločnosti. Európe. Dobre, skráťme predohru. Ellen, bež dnu.“

Neprotestuje a na rozlúčku mi podáva ešte jednu dvojitú tequilu. Schreyer ju odprevádza zvláštnym pohľadom. Z pier mu zmizol úsmev a na krátku chvíľu si zabudol prilepiť na svoju krásnu tvár iný výraz. Na niekoľko sekúnd vidím jeho skutočnú, prázdnu tvár. Keď sa obracia ku mne, znovu sa rozžiari.

„Meno Rocamora zaiste poznáte.“

„Aktivista Strany života,“ pritakám. „Jeden z vodcov.“

„Je to terorista,“ opravuje ma Schreyer.

„Pátrame po ňom tridsať rokov...“

„Našli sme ho.“

„Je zatknutý?“

„Nie! Kdeže! Len si to predstavte! Policajný zásah, kopa kamier, Rocamora sa, pochopiteľne, vzdá a odrazu je v každých správach. Začne sa súd, budeme nútení sprístupniť ho verejnosti, všetci táraji sveta sa budú prekrikovať, aby sa mohli predviesť na obrazovkách, on využije súd ako tribúnu a stane sa z neho hviezda. Príde mi to, akoby som sa na noc prejedol a teraz sa mi snívajú nočné mory. Vy z toho máte aký pocit?“

Myknem plecami.

„Rocamora je hneď po Clausewitzovi druhý najdôležitejší človek Strany života,“ pokračuje Schreyer.

„Oni a ich ľudia sa snažia podkopať piliere našej štátnosti. Zničiť jemnú rovnováhu. Rozbúrať vežu európskej civilizácie. Ale ešte im môžeme zasadiť preventívny úder. Vy môžete!“

„Ja? Ako?“

„Prezradil ho náš výstražný systém. Jeho priateľka je tehotná. Je s ňou. Zdá sa, že sa nechystajú nič nahlásiť. Máte jedinečnú šancu osvedčiť sa vo funkcii veliteľa.“

„V poriadku,“ premýšľam.

„Ale čo môžeme urobiť z našej pozície? Aj keby podstúpil voľbu... Čaká ho len bežná neutralizácia. Po vpichnutí injekcie bude žiť ešte asi desať rokov.“

„To sa stane, ak sa budeme držať pravidiel. Ale keď lovíte také veľké zviera, musíte rátať s prekvapeniami. Určite chápete, že je to nebezpečná operácia. Môže sa stať čokoľvek.“

Schreyer mi položil ruku na plece.

„Rozumiete mi? Je to chúlostivá záležitosť. Jeho priateľka je vo štvrtom mesiaci. Situácia je napätá. Je z toho rozrušený. Zrazu k nim vtrhne jednotka Nesmrteľných. Odvážne sa vrhne chrániť svoju lásku. Všade je chaos. Ani neviete, ako sa všetko zbehne. A okrem samotných Nesmrteľných nebudú žiadni svedkovia.“

„Ale veď to isté môže urobiť aj polícia, nie?“

„Polícia? Viete si predstaviť ten škandál? Horšie by bolo už len obesiť tú sviňu vo väzenskej cele. Ale Nesmrteľní, to je niečo celkom iné.“

„Absolútne neovládateľní,“ prikývnem.

„Vrahovia, s ktorými je najvyšší čas sa porátať,“ priloží si pohár k ústam.

„Čo vy na to?“

„Ja nie som vrah, o ktorých rozprávate svojej žene.“

„Zaujímavé,“ zhovievavo zapriadol. „Pozorne som čítal váš spis. Píše sa tam veľa o vašich vlastnostiach, ale o precitlivenosti tam nie je ani zmienka. Možnože to je niečo celkom nové. Asi to tam budem musieť dopísať sám.“

„Ak budete niečo dopisovať, nazvite to čestnosť,“ pozerám mu priamo do očí.

„Tak teda čestnosť!“

„Nesmrteľní sa musia držať Kódexu.“

„Len radoví členovia Falangy. Jednoduché pravidlá sú pre jednoduchých ľudí. Velitelia musia byť pružní a iniciatívni. A rovnako aj tí, ktorí nimi chcú byť.“

„A čo jeho priateľka? Má niečo spoločné so Stranou života?“

„Netuším. Nie je to jedno?“

„Ju teda tiež?“

„Dievča? Áno, pravdaže. V opačnom prípade môže byť vaša verzia udalostí spochybnená.“

Prikývnem. Nie jemu, ale samému sebe.

„Musím sa rozhodnúť hneď?“

„Nie, dožičte si pár dní na rozmyslenie. Poviem vám len jednu vec. Máme aj iného kandidáta na povýšenie.“

Pokúša ma a ja nedokážem odolať.

„Koho?“

„No tak, no tak. Len nežiarlite. Možno si ho budete pamätať podľa osobného čísla. Päťstotri.“

Usmievam sa a naraz do seba prevraciam dvojitú tequilu.

„Som rád, že máte na toho človeka také pekné spomienky,“ opätuje úsmev Schreyer. „Iste, v detstve sa nám všetko zdá omnoho príjemnejšie, ako v skutočnosti je.“

„Päťstotrojka je členom Falangy?“ Dokonca aj na tomto prekliatom lietajúcom ostrove mi je odrazu akosi tesno. „Ale veď podľa pravidiel...“

„Každé pravidlo má svoje výnimky,“ zdvorilo ma odbije Schreyer a vycerí zuby. „Aspoň budete mať príjemného spoločníka.“

„Idem do toho,“ povedal som.

„Výborne,“ neprekvapilo ho to. „Som rád, že som našiel človeka, s ktorým sa dá zhovárať priamo a k veci. Nie som taký úprimný ku každému. Ešte tequilu?“

„Dám si.“

Sám odchádza k mobilnému plážovému baru a do hranatého pohára mi ulieva na dva palce roztaveného jantáru. Cez otvorenú časť kupoly povieva studený vietor a strapatí plastovo-farebné koruny stromov. Slnko pomaly mizne za horizontom. Hlavu mám ako vo zveráku.

„Viete,“ pokračuje pán Schreyer a podáva mi pohár, „večný život a nesmrteľnosť nie sú jedno a to isté. Večný život je tu,“ zľahka sa dotkne svojej hrude. „Ale nesmrteľnosť je inde,“ prstom si poklepe po sluche. „Večný život,“ uškŕňa sa, „je, takpovediac, súčasťou základného sociálneho balíčka. Ale nesmrteľnosť, tá je dostupná len vyvoleným. A myslím... Myslím, že vy by ste ju mohli získať.“

„Získať? Nie som už náhodou jedným z Nesmrteľných?“ pokúšam sa žartovať.

„Rozdiel je rovnaký ako medzi človekom a zvieraťom.“ Zrazu mi opäť ukazuje svoju prázdnu tvár. „Jasný pre človeka a nepochopiteľný pre zviera.“

„Chcete povedať, že ma ešte čaká evolúcia?“

„Bohužiaľ, nič sa nedeje len tak,“ povzdychol si Schreyer. „Musíte zahubiť to zviera vo svojom vnútri. Mimochodom, užívate lieky na upokojenie?“

„Nie, momentálne ich neberiem.“

„Veľká škoda,“ vyčíta mi dobromyseľne. „Nič nedokáže pozdvihnúť dušu človeka tak ako ony. Odporúčam vyskúšať ich ešte raz. No čo už... Na priateľstvo?“

Pripijeme si.

„Na tvoje povýšenie!“ Schreyer dopil obsah pohára do dna a nechal ho padnúť do piesku. „Ďakujem, že si prišiel.“

„Ja ďakujem za pozvanie,“ usmievam sa.

Keď sa Boh prihovorí mäsiarovi, pre mäsiara to znamená skôr blížiacu sa smrť ako pozvanie medzi apoštolov. A kto iný ak nie práve mäsiar, ktorý sa sám pohráva so životom dobytka, by to mal chápať najlepšie.

„Čo to je? Francisco de Orellana?“ Do prázdneho pohára nechávam preniknúť lúče zachádzajúceho slnka a hľadím na fliačik svetla na dne.

„Quetzalkcoatl. Má vyše sto rokov, už sa nevyrába. Ja to nepijem, ale počul som, že chutí prvotriedne.“

„Netuším,“ pomykám plecami. „Dôležitý je efekt.“

„To áno. A ešte pre každý prípad... Keby si váhal, pošleme tam aj Päťstotrojku. Ak sa neukážeš, postará sa o to on,“ vzdychol, akoby chcel ukázať, že taká možnosť mu nie je po chuti.

„Ellen ťa vyprevadí. Ellen!“

Na rozlúčku mi podáva ruku. Má dobrý stisk a príjemnú dlaň, ktorá je na dotyk pevná, suchá a hladká. Pri jeho práci sa mu určite taká hodí, ale to ešte nič neznamená. Poznám to z vlastnej skúsenosti. Aj cez moje ruky už prešlo nespočetne veľa dlaní.

Schreyer zostal na pláži. Pani Schreyerová – bez klobúka – ma eskortuje k výťahu. Lepšie povedané, vzhľadom na moje rozpoloženie, ťahá ma k nemu. Tak ako predtým aj teraz sa plaví predo mnou a ja úporne veslujem vo vlnách za ňou.

„Nechcete niečo povedať?“ osloví ma jej chrbát.

Nič, čo sa mi dnes prihodilo, ani v najmenšom nepripomínalo realitu, a to nebezpečne otupilo moju ostražitosť.

„Chcem.“

Stojíme vnútri domu. Obklopujú nás tmavočervené steny izby. Na jednej z nich visí vypuklá monumentálna zlatá tvár Budhu, celá posiata pavučinou prasklín. Má zatvorené oči a viečka opuchnuté od tisícročného snenia. Pod Budhom stojí široký gauč, obtiahnutý vyšúchanou čiernou kožou.

Obrátila sa ku mne.

„A čo také?“

„Naozaj nežijete pod tou vašou kupolou zbytočne. Ste opálená veľmi...“ prechádzam pohľadom po jej nohách od sandálov až po koniec šiat. „Veľmi, veľmi rovnomerne. Naozaj veľmi.“

Ellen mlčí, ale všimol som si, ako sa jej pod kávovými šatami dvíha hruď.

„Zdá sa, že je vám akosi horúco,“ podotýkam.

„Cítim sa trochu stiesnene,“ napráva si golier na šatách.

„Váš manžel mi odporučil užívať tabletky na upokojenie. Myslí si, že by som mal zahubiť zviera vo svojom vnútri.“

Pani Schreyerová pomaly, akoby si tým nebola istá, chytá rám okuliarov a dáva si ich dolu. Má zelené oči, lemované hnedou linkou. Sú akési matné, ako keď necháte smaragdy pridlho ležať vo vitríne. Vysoké lícne kosti elegantne dopĺňajú čelo bez vrások a štíhly nos. Bez okuliarov je ako bez panciera, vyzerá celkom krehká. Každý muž chce takú lákavú, vyzývavú krehkosť roztrhať, rozdriapať a rozdupať.

Stojíme vedľa seba.

„Nemusíte,“ hovorí mi.

Chytám ju za zápästie silnejšie, ako je potrebné, a ťahám ju dolu. Netuším, či chcem byť milý, alebo jej ublížiť.

„To bolí!“ snaží sa vyslobodiť. Púšťam ju. Ustupuje o krok dozadu.

„Choďte už!“

Kým nepríde výťah, Ellen mlčí a ja zatiaľ pozorujem, ako jej medové vlasy žiaria a rozlievajú sa po zátylku. Cítim, ako spontánna sila, ktorá nás vzájomne priťahovala a takmer spôsobila zrážku dvoch náhodných telies v kozme, slabne, keď nás zrazu majú naše cesty rozdeliť stovkami svetelných rokov.

Keď sa vytrhnem zo zamyslenia, stojím už vo výťahu.

„Čo nemusím?“

Ellen mierne prižmúri oči. Neznamená to už ďalšiu otázku. Pamätá si svoje slová a premýšľa nad nimi.

„Nechajte svoje zviera na pokoji,“ dodáva. „Nezabíjajte ho.“ Dvere sa zatvárajú.

2 

VODNÝ VÍR

Nemal by som tu byť. Ale som príliš rozrušený na to, aby som išiel domov, a opitý, aby som odolal. A tak som tu, v kúpeľoch Prameň. Z môjho bazénika to vyzerá, akoby kúpele zaberali celý vesmír.

Stovky veľkých aj malých bazénov Prameňa sa ako vejárovité kaskády dvíhajú k teplej večernej oblohe. Bazéniky sú poprepájané priehľadnými potrubiami. V šatniach sa nachádza výťah, ktorý vás stometrovou sklenou šachtou, na ktorej drží celá tá fantazmagória, dopraví až na samý vrch konštrukcie, kde je rozľahlý bazén. Odtiaľ sa môžete spustiť nadol speneným prúdom cez potrubia, rozvetvené do všemožných strán, prechádzať od jedného bazénika k druhému, pokým nájdete ten správny.

Každý bazénik je naplnený morskou vodou a svetielkuje vlastnou farbou v rytme melódie, ktorá v ňom hrá. Melódia netvorí nijakú kakofóniu. Tisícky bazénikov znejú spolu ako grandiózny orchester, riadený jediným dirigentom, vytvárajúcim z mnohých zvukov majestátnu symfóniu. Bazéniky, ako aj potrubia sú priezračné. Pri pohľade zvrchu pripomínajú súkvetia kozmického stromu a zdola zasa myriady dúhovo farebných mydlových bublín, unášaných vetrom do večerného šera. Aj pestrofarebná žiara bublín je zladená, synchronizovaná. Strapce bazénikov, obrátených kupol visiacich v prázdne, majú raz spoločný odtieň, inokedy si zasa potrubiami prihrávajú jednu farbu a hneď nato druhú. Celé to pripomína vzbĺknutý krištáľový baobab, ktorý spája zem s oblohou.

Baobab stojí uprostred náhornej roviny, obkolesenej zasneženými výbežkami vrchov. Zdalo sa, že slnko len pred malou chvíľou zašlo za najvzdialenejším z nich. Ale ani sivé končiare, ani nimi obkľúčená rovina s machovým kobercom, dokonca ani pohasínajúce nebo nie sú nič iné len projekcia. Nič z toho nie je skutočné. Namiesto všetkého je iba škatuľa obrích rozmerov s hydromechanickým zariadením v jej centre, ktoré je vyrobené z priehľadného kompozitu – zo pseudo skla.

Podvod vidím iba ja, pretože dnes som videl naozajstnú oblohu a skutočný horizont. Ostatných nič netrápi. Rozlíšenie a veľkosť projekcie sú také ohromujúce, že ľudské oko nedokázalo postrehnúť podvrh ani zo vzdialenosti niekoľko desiatok metrov. Aj tak na tom nezáleží. Ľudia neprekračujú priesvitné ohrady, ktoré vytyčujú hranice komfortného sebaklamu.

Sám by som chcel uveriť tým horám a nebu a mám v sebe dostatok tequily, aby sa hranice medzi projekciou a skutočnosťou zmazali.

Návštevníci kúpeľov, zahalení len farebnými handričkami, sa v bazénikoch oddávajú nežnostiam ako ospalé tropické rybky v akváriu. Kúpele Prameň sú pastvou pre oči, záhradou sviežosti, krásy a potešenia, chrámom večnej mladosti.

Nenájdete tu jedného starca či dieťa. Návštevníci kúpeľov Prameň sa nemusia obávať ani najmenšieho estetického či morálneho diskomfortu. Sklené záhrady sú otvorené len pre tých, ktorí si udržiavajú svoju mladosť a silu. Ostatní nech žijú v rezerváciách, kde nikoho ich odlišnosť netrápi.

Mladé ženy aj muži sem prichádzajú osamote, v pároch, ale aj v početných skupinkách. Ktokoľvek si môže pri blúdení potrubiami vybrať bazén, ktorý sa mu páči, s hudbou, ktorá je v harmónii s jeho náladou, s rozmermi vhodnými na osamotené rozjímanie, na milostné splynutie či na priateľské hry. Ak chce, môže pristáť vedľa mĺkvych susedov, ľahostajných k okolitému dianiu, ale aj vedľa takých, ktorí sem prišli za dobrodružstvom a elektrizujúcou atmosférou.

Vetvy krištáľového baobabu tvoria spletitý labyrint s tajnými zákutiami, kde vás nikto neruší. Ale nie všetkých trápia cudzie pohľady, a ledva to medzi nimi zaiskrí, už sa zmotávajú do zmyselného klbka len krôčik od náhodných svedkov a nechtiac sa ich dotýkajú v slastnom kŕči. Niektorých krátke vzdychy a tlmené výkriky odstrašia, iných zasa prilákajú.

Kúpele sú pre obyčajných ľudí supermarketom potešenia, atrakciou šťastia, jedným z najobľúbenejších spôsobov trávenia večnosti.

Pre takých ako ja sú však nemravným a zakázaným miestom.

Polo ležím v neveľkom bazéne niekde uprostred načrtnutého sveta. Polovica bublín-bazénov sa mi vznáša vysoko nad hlavou a druhá polovica leží pod nohami. Vzduch je plný zmyselných a ťažkých vôní aromatických olejov. Povrch môjho bazéna žiari tlmeným fialovým svetlom, hudba vďaka slabým, ale zato prenikavým basom zalieza pod kožu až k mojim vnútornostiam. Hoci znie upokojujúco a rozvláčne, namiesto uspávania prebúdza fantáziu.

Cez priehľadné dno vidím pod sebou bazén s dvoma mladými dievčatami. Ležia roztiahnuté ako morské hviezdice. Dotýkajú sa ukazovákmi a budia dojem, akoby sa vznášali vo vzduchu.

Tmavšej z nich presvitajú cez výrazné žlté plavky hnedé škvrny bradaviek. Druhá, ryšavá s pokožkou bielou ako mlieko si prsia prikrýva rukou. Voľne rozpustené vlasy vytvárajú vo vode okolo jej úzkej, ešte trochu detskej tváre tmavú auru. Pozerá dohora na mihotavé sklené gule stúpajúce kamsi do neba. V jednom okamihu sa nám stretli pohľady a namiesto toho, aby sa odvrátila, nežne sa na mňa usmiala.

Opätujem úsmev, odvraciam sa a zatváram oči. Prúd slanej vody ma zľahka pohojdáva, tequila šumí v ušiach ako morský príboj. Viem, že keby som sa zošuchol potrubím k ryšavke, v tej chvíli by som ju mohol držať za ruku. Viem, že by dodržala svoj mlčanlivý prísľub. Kúpele sú miestom, kam si ľudia chodia dobiť aj vybiť energiu. Kedysi sa pre to navštevovali nočné kluby. Dnes ľudia svoju samotu utápajú v priezračných bazénoch, riedia ju povrchnými známosťami, búrlivými, vášnivými zápasmi. Nečakaná blízkosť v nás odrazu vyvoláva pocit trápnosti. Utekáme od nej, utekáme jeden od druhého, preč, dolu skleným potrubím.

My? Prečo sa radím medzi nich? Nie my, ale oni.

Nám, Nesmrteľným zakazuje vstup do kúpeľov Kódex cti. Semenisko rozvratu, tak pomenúvajú kúpele naše pravidlá.

Nejde o to, že môžeme podľahnúť sekundovému závratu, ani o krátke spojenie pohlavných orgánov, ale o to, čo by bolo výsledkom takého spojenia. Predpis, ktorý prikazuje Nesmrteľným užívať tabletky na upokojenie, je v podstate len nevyhnutným odporúčaním. Senátor aj ďalší ochrancovia Falangy sa usilujú vyhubiť našu zvieraciu podstatu, ale potichu ju akceptujú. Máme k dispozícii špeciálne bordely s prostitútkami, ktoré vedia splniť každé želanie a udržať akékoľvek tajomstvo. Ale za ich múrmi sa musíme správať ako eunusi.

Ja musím. Čo tu vlastne robím? Čo tu hľadám, Bazil? Črepiny!

Začul som výbuch hlasného nevinného dievčenského smiechu. Celkom pri mne. Priamo v mojom bazéne, kde som sa chcel pred všetkými skryť a zároveň som dúfal, že ma nájdu. Ďalší výbuch. Som ticho, tŕpnem, tvárim sa, že spím.

Šepot. Rozhodujú sa, či sa pohnúť ďalej po kaskádach, alebo ostať tu. Druhý hlas patrí mužovi. Obzerajú si ma. Dievča sa chichoce.

Tvárim sa, že ma ich hra vôbec nezaujíma.

Potrubie do môjho bazéna vypľulo dvojicu ľudí. Chalan má hnedú pokožku, oči farby eloxovaného hliníka, ruky diskobola a hrivu čiernu ako smola. Dievča vyzerá ako dokonalá černoška s krátkym zostrihom džezovej speváčky, hlavou uvelebenou na dlhom krku, útlymi plecami a prsiami ako dve jablká. Svalnaté brucho a úzke bedrá sa vďaka nepokojnej hladine vlnia a chvejú, akoby ich len pred okamihom odliali z ebonitového kompozitu a ešte stále nestuhli do konečnej podoby.

Pridŕžajú sa okraja na mojej strane, hoci na protiľahlej strane tiež nikto nie je. Myslím, že to robia preto, aby som ich nemohol pozorovať. No dobre. Napadlo mi, že ich nechám osamote a spustím sa ďalej, ale... Zostanem.

Zavieram oči a v morskej vode nechávam rozplynúť ďalší kúsoček svojho života. A potom ešte jeden. Nie je to nič ťažké. Teplá morská voda dokáže pohltiť nekonečné množstvo času. Možno práve preto sú všetky kúpele, bez ohľadu na tú cenu, naplnené dvadsaťštyri hodín denne.

Opäť sa ozval černoškin smiech, ale tentoraz znie inak, pridusene a rozpačito. Čľapot vody pripomína akýsi smiešny zápas. Vzdychy. Výkrik. Ticho.

Čo sa tam deje?

Na vode pláva kúsok látky, horný diel jej vyzývavých krvavočervených plaviek. Aj bazén žiari krvavočervenou farbou. Handrička sa doplavila k ústiu potrubia, na sekundu sa zastavila ako na okraji vodopádu, a potom zmizla v jeho útrobách.

Majiteľku nezaujíma strata. Ukrižovaná, pritlačená k okraju bazéna sa pomaly odhaľuje svojmu priateľovi. Vidím, ako sa jej pokrčené plecia postupne uvoľňujú a ustupujú dozadu, ako sa poddáva jeho naliehaniu. Voda vrie. Na hladine sa objavujú ďalšie kúsky látky. Obracia si ju chrbtom k sebe a z nejakého dôvodu tvárou ku mne. Má prižmúrené oči a neprítomný pohľad. Zuby medzi tmavými africkými perami svietia ako kocky cukru.

„Ach...“

Najprv sa snažím zachytiť jej pohľad, ale keď sa konečne pozrieme jeden na druhého, som v rozpakoch. Hnedý atlét ju postrkuje ku mne. Ešte, ešte, v pravidelnom rytme. Nemá sa čoho chytiť, a tak sa posúva čoraz bližšie a bližšie. Mal by som zmiznúť, nemôžem sa... ale ostanem, srdce mi búši.

Teraz mi pozerá priamo do očí, chce nadviazať spojenie. Očičká blúdia, hľadia na moje pery. Odvraciam sa.

Všade sú kamery, hovorím si. Daj si pozor. Každého tu sledujú. Vylúčia ťa. Nemáš tu vôbec čo hľadať, ale ak...

V novom svete sa ľudia nehanbia za svoju prirodzenosť, sú pripravení vystaviť sa na obdiv, súkromné sa stalo verejným. Nemajú čo a pred kým skrývať. Po zavedení Zákona voľby rodina stratila zmysel. Je ako zub, z ktorého zubár vytiahol nerv. Po nejakom čase sám vyhnije a rozpadne sa.

Dosť. Musím odísť, kým je čas. Odchádzam. Plávam preč.

„No tak...“ šepkala. „No tak, prosím... No...“ Pozerám na ňu. Len raz.

Príraz... Ďalší... Je na krok odo mňa. Príliš blízko, aby som sa nepošmykol. Som na samom okraji. Ťahá sa ku mne. Naťahuje krk. Nedočiahne.

„No tak...“

Priblížil som sa. Som rovno pri nej.

Vonia ako ovocná žuvačka. Pery má mäkké ako ušný lalôčik.

Takú dostupnú a žiadostivú ju pobozkám. Chytám ju za zátylok. Jej prsty sa ostýchavo rozbiehajú dolu po mojej hrudi, po bruchu, a tam do mňa zaškrabli. Zmocňuje sa jej trpkosladká bolesť a chce sa o ňu podeliť. Zmätočné a nezmyselné slová, ktoré šepká, prehlušujú harmonický spev tisícok bazénikov.

Ešte kúsok a som stratený.

Zrazu sa odniekiaľ zvrchu ozvalo šialené, zúfalé výskanie. Nič podobné som predtým nepočul, jedine ak v práci. Narúša hudobnú harmóniu kúpeľov a jeho neutíchajúca ozvena prekáža v jej obnove. Odrazu zaznie ďalšie výskanie, nasledované celým zborom vystrašených výkrikov.

Naša trojica sa rozdeľuje. Černoška sa privinie k svojmu diskobolovi a ja hľadím dohora na záhadný zhon, ktorý sa strhol v jednom z bazénov nad našimi hlavami Ľudia sa navzájom strkajú, čosi kričia, ale slová sa nedajú rozoznať. Potom hodia do potrubia čosi ťažké bielej farby, aby sa to zošuchlo o poschodie nižšie. O sekundu už panikária tí, ktorí si tam len pred chvíľkou užívali. Scéna sa opakuje: ženské výskanie a výkriky zhnusenia, chaos. Nato mihajúce sa telá stuhnú ako paralyzované.

Deje sa tam čosi čudné a hrozivé a nijakým spôsobom nedokážem prísť na to čo. Vyzerá to, akoby do bazéna priplávalo nejaké zohavené zviera, monštrum, ktoré sa pomaly plaví k nám a po ceste zasieva šialenstvo do každého, kto sa naň pozrie.

Opäť nastal ruch, čosi opúšťa spenený bazén a kĺže sa ďalej. Na sekundu sa mi zdá, že je to človek. Znovu sa to premiestňuje. Pozvoľna sa to zviezlo do bazéna nad nami. Čo to je? Povrch bazéna žiari tmavomodrou farbou, je takmer nepriehľadný. Ani tentoraz sa mi nedarí zistiť, čo sa k nám blíži. Dokonca ani ľudia v bazéne nad nami hneď nevedia, s čím sa vlastne stretli. Pristúpia k tomu...

„Panebože! Veď to je...“

„Daj ho preč! Daj ho odtiaľto preč!“

„To je...“

„Nechytaj sa ho! Prosím ťa! Nechaj ho tak!“

„Čo budeme robiť? Čo s ním budeme robiť?!“

„Daj ho preč! Čo s ním chceš robiť?!“

Nakoniec záhadného tvora postrčia preč z bazéna, a tak sa pomaly približuje k nám. Postavil som sa pred ostrihané dievča a jej diskobola. Sú úplne mimo, ale chalan sa aj tak naparuje. Nech by k nám priplávalo čokoľvek, na toto stretnutie som bol ja pripravený najlepšie.

„No do...“

Konečne sa mi podarí rozoznať, čo to je. Ťažkopádne stuhnuté vrece, hlava poskakuje zo strany na stranu, akoby ani nepatrila k telu, končatiny neprirodzene pokrútené, v jednej chvíli sa zdá, akoby plávali a vzápätí sú zauzlené. Skrátka, každý úd si robí, čo chce. Nečudo, že navôkol rozsieva toľkú paniku.

Je to mŕtvola.

Zrazu vpadne do môjho bazéna hlavou napred, tvárou obrátená na dno a ostáva ležať pod vodou. Jej ruky sa vznášajú na úrovni hrudníka a zľahka sa pohybujú v rytme prúdov, cirkulujúcich po kúpeľoch raz sem, raz tam. Zdá sa, že mŕtvola diriguje neviditeľný kúpeľný zbor. Má otvorené oči.

„Čo to je?“ prekvapene zamrmle diskobolos. „Je...“

„Je mŕtvy? Je naozaj mŕtvy?!“ jeho priateľky sa zmocňuje hystéria.

„Claudio, on je mŕtvy! Je mŕtvy!“

Mŕtvola uprene hľadí do ničoty, ale dievčaťu sa zdá, že si bezostyšne pod vodou obzerá jej prednosti. Najskôr si rukami prikrýva intímne partie, ale nakoniec nevydrží, a len aby ušla od strašidelného spoločníka, skáče do rúry tak, ako ju príroda stvorila. Diskobolos sa drží. Nechce vyzerať ako zbabelec, no aj ním lomcuje strach.

Prirodzene. Oni, ani nikto z tých, ktorí odstrkovali mŕtvolu zo svojich bazénov, sa nikdy takto priamo nestretli so smrťou. Netušia, čo s ňou. Považujú ju za odpudivý prežitok, poznajú ju zo starých videozáznamov alebo zo správ z akéhosi Ruska, ale nikto z ich priateľov ani zo vzdialených známych nikdy neumrel. Smrť bola porazená pred mnohými storočiami ako kedysi čierne kiahne či mor. Myslia si, že smrť, tak ako čierne kiahne, existuje len kdesi v hermeticky uzavretej rezervácii, v laboratóriu, odkiaľ nemôže uniknúť, a pokiaľ budú dodržiavať Zákon, netýka sa ich.

A ona vyliezla, prestúpila cez steny a nechcená sa zjavila v ich záhradách večnej mladosti. Hrôzostrašný a chladný Tanatos vtrhol do Erosovho snového kráľovstva, usadil sa uprostred neho ako vládca a svojím mŕtvym pohľadom šmátra po mladých milencoch a po ich intímnych partiách, ktoré pod jeho ťarchou vädnú.

Odrazu všetci živí strácajú v tieni mŕtvoly istotu svojej nesmrteľnosti. Chcú ju od seba odstrčiť, odtláčajú ju a zároveň jej tak pomáhajú pokračovať ďalej v ceste. A morový posol putuje.

Ja ho neodháňam. Zhypnotizovaný hľadím Tanatovi priamo do tváre. Možno ubehlo len niekoľko sekúnd, ale v tieni mŕtvoly čas mrzne, zhutňuje sa.

„Čo budeme robiť?“ neisto sa pýta Claudio. Ešte stále je tu, hoci jeho hnedá pokožka od strachu zosivela.

Priplávam k telu a skúmam ho. Je to blondín, zavalitý, v tvári má strach, viečka pridvihnuté, ústa pootvorené. Žiadne stopy po ranách. Chytám ho pod pazuchami a zdvíham nad hladinu. Hlava mu visí a z úst a nosa vyteká voda. Napil sa vody a utopil sa, to bol celý zázrak. Niečo podobné sa tu nestáva často. Drogy a alkohol v kúpeľoch nepredávajú a utopiť sa triezvy vo vode po prsia nie je veru nič jednoduché.

Odrazu si uvedomím, že z učebníc a internátnej praxe viem, čo robiť. Utopenca môžete priviesť späť na tento svet aj po zhruba desiatich minútach, občas dokonca po pol hodine. Umelé dýchanie, masáž srdca. Došľaka, myslel som si, že som tie dlho nepoužívané slová zabudol!

Tequila mi dodáva vieru v moje sily.

Objímam ho a odťahujem ku kraju bazéna, kde je východ a miesto na sedenie. Nemá chuť sedieť na vzduchu, ťahá ho to späť pod vodu. Snaží sa skĺznuť do bazéna. Claudio na mňa ohromene vyvaľuje oči.

Takže... Pľúca má momentálne plné vody, však! Mojou úlohou je vyprázdniť ich a naplniť vzduchom. Potom sa pokúsiť znovu oživiť srdce a opäť dať umelé dýchanie. A ešte raz srdce. Nesmiem prestať, kým sa nepreberie. Hoci som to nikdy nerobil, verím, že sa to podarí.

Skláňam sa nad utopenca. Má modré pery a z očí mu vyteká slaná morská voda ako naozajstné slzy. Pozerá kamsi za mňa, do neba.

Dopekla! Nebude ľahké sa len tak prilepiť k jeho perám. Cítil by som sa lepšie, keby som ho trochu poľudštil. Dal mu meno, alebo tak nejako. Nech je teda Fred. Zachraňovať Freda sa zdalo príjemnejšie ako to robiť s bezmennou mŕtvolou chlapa.

Zhlboka sa nadýchnem a prikladám pery k jeho ústam. Sú studené, ale nie až tak, ako som čakal.

„Čo to, preboha, robíš?!“ v hlase zosiveného Claudia počujem strach a hnus.

„Zbláznil si sa?!“

Začínam dávať umelé dýchanie. Zrazu padá sánka a jeho jazyk, ochabnutá mäsitá handrička, sa mi vovalí priamo do úst a dotkne sa môjho. Je to takmer ako bozk.

Odťahujem sa od utopenca, zabudnúc jeho meno. Chvíľu mi trvá, kým si uvedomím, čo sa vlastne stalo, ale keď mi to dôjde, chce sa mi vracať.

„Zavolám ochranku!“

Trochu sa vydýcham, pozerám na utopenca, potom na Claudia, ktorému sa od starostlivo ošetrovanej pokožky odráža zelené svetlo bazéna.

„Fred,“ prihováram sa mŕtvole. „O niečo sa tu usilujem, kamarát, tak poďme, bez tých sračiek.“

Rozoženiem sa a ako kladivom ho udieram po hrudnom koši v miestach, kde sa podľa mojich informácií nachádza srdce.

„Teba by mali zavrieť do blázinca!“ reve na mňa diskobolos.

Fred sa opäť zviezol na dno. Ak bude takto pokračovať, nikdy ho nepreberiem. Obrátim sa na Claudia.

„Poď sem!“

„Ja?“

„Rýchlo! Podrž ho tak, aby mal tvár nad vodou!“

„Čo?!“

„Hovorím ti, drž ho! Takto, tu ho chyť.“

„Nedotknem sa ho! Je mŕtvy!“

„Rob, čo ti hovorím, ty debil! Ešte ho môžeme zachrániť! Snažím sa ho oživiť!“

„Nedotknem sa ho!“

„Ale dotkneš, ty smrad! Je to rozkaz!“

„Pomóc!“

Skáče šípku do potrubia. Ostávame s Fredom jeden na jedného. Premáham sa, prikladám pery k jeho ústam, sťahujem jazyk a vdychujem doňho vzduch.

Odťahujem pery, naťahujem ruku a udieram ho po rebrách. A opäť doňho vdychujem vzduch.

Úder! Výdych! Úder! Výdych! Úder!

Ako mám zistiť, či to robím správne? Ako mám zistiť, či je nádej zachrániť ho? Ako mám zistiť, koľko času strávil s pľúcami plnými vody?

Výdych!

Ako mám zistiť, či sa jeho vedomie neskrýva kdesi v zákutiach mozgu odrezaného od kyslíka a nevolá „Tu som!“, alebo už dávno skapal a ja tu zápasím s kusom mäsa?

Úder! Výdych!

Fixujem ho, ruku mu podkladám pod hlavu, aby sa voda nevrátila späť.

„Nevrť sa! Nevrť sa, kurva!“ Úder! Výdych!

Musí sa prebrať!

„No tak, dýchaj!“

Fred sa nepreberá. Čím dlhšie to trvá, tým som odhodlanejší, o to ráznejšie ho búcham do srdca, o to zúrivejšie doňho vdychujem svoj vzduch. Nechcem si priznať, že ho nedokážem zachrániť.

Úder!

Ako mám zistiť, či robím všetko správne? Výdych!

Nehýbe sa. Nemyká sa, nekašle, nevypľúva vodu, nehľadí na mňa zmäteným pohľadom, nepočúva s nedôverčivým výrazom moje vysvetlenia, neďakuje mi za záchranu. Pravdepodobne som mu dolámal všetky rebrá, roztrhal pľúca, ale aj tak nič necíti.

„Poď... Poď, dohodneme sa takto...“ Posledný úder! Posledné vdýchnutie! Zázrak!

No! Zázrak?! Mierne sa zakolíše.

Nič. Opäť ho to ťahá pod vodu. Púšťam ho.

Fred pozerá dohora. Rád by som mu povedal, že jeho duša je teraz kdesi tam hore na nebi, kam sa upierajú jeho oči. Tak sa hovorievalo o zosnulých pred päťsto rokmi. Ale nechcem ho klamať. Dušu nemal ani Fred a nemá ju ani nikto z nás, ba aj to nebo nad jeho ovisnutou hlavou je len projekcia.

„Ty slaboch!“ hovorím mu namiesto toho. „Prekliaty slaboch!“ Úder! Úder!

Úder!!!

„Odstúpte od neho,“ zahučí mi za chrbtom prísny hlas. „Je mŕtvy.“

Obraciam sa. Za mnou stojí dvojica oblečená v neoprénoch s nápisom Prameň. Ochranka.

„Snažím sa ho oživiť!“

Fred skĺzol z miesta na sedenie a so šplechnutím padol tvárou do vody.

„Upokojte sa,“ hovorí mi jeden z ochrankárov. „Potrebujete pomoc psychológa. Ako sa voláte?“

Odniekiaľ vyťahujú podlhovasté sieťované vrece bielej farby s rôznofarebnými pruhmi po stranách. Pod vodou ho otvoria, obratne doň chytia Freda a celého vrátane hlavy v ňom zatvoria. Pripomína to nafukovačku.

„Ako sa voláte?“ opakuje člen ochranky. „Možno budeme potrebovať svedkov.“

„Ortner,“ usmievam sa. „Nicolas Ortner Dvadsaťjeden K.“

„Veríme, že nebudete ďalej rozširovať, čo ste tu dnes videli, pán Ortner,“ upozorňuje ma strážnik.

„Prameň veľmi úzkostlivo dbá o svoju reputáciu a naši právnici...“

„Nebojte sa,“ odpovedám, „už o mne viac nebudete počuť.“

Jeden zo strážnikov zmizne v potrubí, druhý pridvihuje Freda-nafukovačku a spolu sa vydajú na jeho poslednú plavbu. Tým sa smútočný sprievod končí. Očami sliedim za vrecom. V bazéne o poschodie nižšie ešte vyvoláva strach, o dve poschodia nižšie odpor, o tri nižšie zvedavosť a o štyri úrovne nižšie už nikoho nezaujíma.

Odtrhnem zrak od Freda a plávam k okraju bazéna. Mal by som sa odtiaľto pobrať preč, ale rozhodnem sa ešte zostať. Počkám, kým ho ochranka dotiahne až k východu, nechcem sa viac stretnúť ani s nimi, ani s utopencom. Zatváram oči a usilujem sa dýchať.

Cítim sa ako vyšťavený a bezmocný hlupák. Načo si to robil?! Načo si sa snažil oživovať ho? Prečo si neušiel alebo neodstrčil telo ďalej? Pred kým si sa chcel predviesť? Čo si chcel dokázať?!

Len čo sa farebné vrece a jeho strážcovia stratia z dohľadu, pustím sa nadol. Nechtiac si udriem nohu o okraj bazéna. Bolesť ma teší. Mám chuť sa udierať. Chcem si roztrieskať tú svoju sprostú gebuľu.

Po ceste domov nedokážem prestať myslieť na Freda. Čo mu to napadlo, umrieť? V časoch, keď sa ľudia dožívali priemerne sedemdesiat rokov, smrť nebola až taká hanba. Ale keď sa priemer blíži k nekonečnu a kazia ho len takí smoliari ako tento...

Pokojne mohol prežiť ešte tisíc rokov a bol by stále taký mladý, možno by sa mu podarilo zhodiť pár kíl... Keby som bol schopný zachrániť ho.

A keby som ho nechal len tak plávať svetom, nemusel som sa prezradiť. Teraz budú chcieť, aby som svedčil. A všetko zbytočne.

Predieram sa hučiacou ľudskou masou. Nenávidím davy.

Vždy keď sa ocitnem na miestach, kde sa hromadia prebytočné kopy ľudských tiel, ktoré sa na mňa lepia, tlačia, ktoré mi nedovoľujú hýbať sa a dýchať, ktoré sa mi vešajú na plecia a skáču mi po topánkach, striasa ma. Chce sa mi kričať, všetkých naraz zmiesť zo zeme a utekať preč, preskakujúc po cudzích nohách a hlavách. A bežať kamsi ďaleko. Môžeme postaviť hocikoľko veží, aj tak nikdy nebude dostatok miesta pre všetkých.

Na prechádzanie verejnými priestranstvami som si vymyslel vlastný spôsob. Volám ho ľadoborec. Vyzerá takto: musíte kráčať natočení mierne bokom, s pravým lakťom vysunutým vpred a pravou päsťou zapretou do dlane ľavej ruky. Tak sa vaše telo zmení na pevnú rámovú konštrukciu. Váhu treba preniesť na prednú nohu, akoby ste sa trochu naklonili vpred. Takto môžete rozrážať dav lakťom. Vkliníte ho medzi natlačených ľudí a okamžite ho nasledujete. A pokým sa ostatní strkajú, obtierajú, nadávajú, tajne sa jeden k druhému pritískajú, vyhovárajúc sa na tlačenicu, rozpárate tú chaotickú kopu tiel a prejdete skrz ňu.

Keby som nevymyslel túto metódu, už dávno by som sa zbláznil. Uviazol by som v dave a pravdepodobne sa navždy stratil.

Len-len že som sa dostal k bráne. Stláčam komunikátor. Signál funguje, brána ma púšťa dovnútra a odrezáva odo mňa prebytočnú masu. Chvalabohu, že sa mi podarilo vytrhnúť sa z tlačenice.

Konečne som pri svojom bloku.

Od podlahy až po strop sa do výšky dvadsať metrov týčia oranžové steny rozdelené na rovnomerné štvorce. V každom z nich sú dvere. Na stene je primontovaná mreža z rebríkov. Do každej obytnej kocky sa vchádza samostatne zvonku. Architekti sa vraj inšpirovali starými motelmi. Čistá romantika. Okrem toho má údajne tá otvorená konštrukcia a jej jasná hrejivá farba pomáhať ľuďom trpiacim klaustrofóbiou. Nech sa s tým niekam strčia, odborníci.

Mám chuť sa po tej tlačenici osprchovať.

Pri vchode do bloku sa nachádza tovaromat – automat, kde sa dá kúpiť všeličo možné: proteínové tyčinky, alkohol vo fľašiach z kompozitu a všetky potrebné tabletky. Vedľa neho stojí nakrátko ostrihaná predavačka s ofinou do čela a s prihlúplymi modrými očami v bielej košeli, rozopnutej na tri gombíky.

„Dobrý deň,“ prihovorí sa mi. „Čo vám môžem ponúknuť? Dnes máme čerstvé kobylky!“

„Cartel máte?“

„Samozrejme! Vždy pre vás máme v zásobe jednu fľaštičku.“

„To ma teší. Sem s ňou. A pár kobyliek k tomu.“

„Sladké alebo slané? Máme aj so zemiakovou alebo salámovou príchuťou.“

„Slané. To bude všetko.“

„Pravdaže, slané!“ veselo si plesne dlaňou po čele. „Ako vždy.“ Komunikátor v ruke ma vyzýva na potvrdenie platby priložením ukazováka na obrazovku. Automat mi podáva balík s nákupom.

„Takmer som zabudla. Nechceli by ste vyskúšať nové tabletky šťastia?“

„Tabletky?“

„Sú výborné! Majú úžasný efekt! Zaberajú do troch dní! A máte pokoj, všetky ťažkosti sú preč.“

„Odkiaľ to vieš?“

„Čo?“

„Odkiaľ vieš, že majú úžasný efekt? Máš to s čím porovnať?“

„O čo vám ide?“

„Bola si vôbec niekedy šťastná? Aspoň na sekundu? Čo?“ obúvam sa do nej.

„Veď viete, že ja nemôžem...“

„Jasné, že nemôžeš! Tak čo mi to tu, doriti...“

„Prečo ste taký?“ V jej hlase počuť takú úprimnú krivdu, až sa cítim nepríjemne. Absurdné.

„Dobre... v poriadku, prepáč.“ Načo jej to vôbec hovorím? „Praskli mi nervy. Mal som ťažký deň. Dlhý a veľmi... Zvláštny.“

„Zvláštny?“

„Vyzerá to tak, že som porobil kopu vecí, ktoré som urobiť nechcel. Vieš, ako to býva?“

Mykne plecami, zaklipká očami.

„Si rozhodnutá, že nejaké veci nespravíš nikdy v živote, a spamätáš sa, až keď si po krk v tom a zadné vrátka nikde,“ vysvetľujem. „Nerozumieš, ako sa to mohlo stať. Nemáš sa koho opýtať, ani sa s kým o tom porozprávať.“

„Cítite sa osamelo?“

Blysne po mne tajomným pohľadom a robí to tak šikovne, že na všetko zabúdam a platím.

„No... A ty?“

„Len som si myslela, že ak ste osamelý, tak tie nové tabletky šťastia... že by to mohlo byť to, čo teraz potrebujete. Nechcete ich vyskúšať?“

„Nechcem žiadne prašivé tabletky! Šťastie sa nedá zožrať, chápeš?! A prestaň ma s tým už otravovať!“

„Hej, starý! Veď sa už toľko nevzrušuj!“ počujem za chrbtom pohŕdavý smiech. „Došlo ti, že nie je skutočná? Ak chceš na ňu vyliezť, tak si pohni, za tebou je rad!“

„Drž hubu!“ Obraciam sa.

Za mnou stojí akýsi bezpohlavný prízrak vo veľkej bunde s kapucňou. Urobil krok vpred a natlačil sa na moje miesto pri automate.

„Ďakujeme za nákup,“ lúči sa predavačka.

„Nahoď mi sem Izabelu,“ rozkazuje si prízrak pri tovaromate. „Nechcem, aby ma obsluhovala hentá frigidná chudera.“

Neodbytná modrooká slečna sa pokorne rozplynie a na jej mieste sa objaví nová projekcia: kučeravá južanka so širokými bokmi, s mohutným poprsím a vulgárnym mejkapom.

„No čo kukáš? Padaj, trtko!“ máva na mňa prízrak. „Čau, Iza! No, ako?“ Na rozlúčku mu rozbijem obočie.

Zvláštny deň.

Keď prichádzam domov a vliezam do svojej kocky, zbadám, že v balení tabletiek na spanie ostáva už iba jedna pilulka. Zajtra musím kúpiť novú, inak...

Rozhliadam sa. Všade naokolo je ideálny poriadok ako vždy. Posteľ úhľadne postlaná, vyžehlené oblečenie leží roztriedené na poličke, uniforma na samostatnom mieste, dve čisté súpravy sú pripravené, všetky topánky mám poschovávané v ochranných obaloch, na sklápacom stolíku je položená škatuľka so suvenírmi, na stene visí stará plastová maska Mickey Mousa. Jedna z tých lacných, ktoré si kedysi kupovali decká v zábavných parkoch.

Nič zbytočné doma nemám. Nenávidím zbytočnosti. Niekto si možno myslí, že v kocke s rozmermi dvakrát dva metre to inak ani nejde, ale nemôžem s tým súhlasiť. Ak človek nemá sklony k poriadku, bordel bude mať aj v truhle.

Všetko v poriadku. Všetko v poriadku. Všetko v poriadku.

Ešte skôr ako ma stihnú rozpučiť steny môjho obydlia, prikazujem:

„Okno! Toskánsko!“

Stena oproti lôžku sa rozžiari a od podlahy až po strop sa premení na okno. Za ním sú moje obľúbené kopce, nebo a oblaky. Všetko je falošné, ale na náhradách som odchovaný.

Otváram fľašku, zo škatuľky vytláčam poslednú tabletku na spanie, vkladám si ju do úst, natiahnem sa na posteli, cmúľam guľôčku, zhlboka dýcham a nespúšťam oči z výhľadu za oknom.

Musím počkať päť minút. Presne toľko potrebuje pilulka, aby ma poslala do ničoty. Nech si žerú svoje tabletky na upokojenie a šťastie sami. Ja chcem len svoje maličké hrášky. Spoľahlivo vás vypnú na osem hodín, a čo je najlepšie – žiadne sny. Geniálny vynález. Vďaka nim som aj pokojný, aj šťastný.

Tabletka má na jazyku príjemnú kyslastú chuť. Vždy si vyberám tie s príchuťou citróna. Výborne sa hodia k tequile. Nie každý si môže dovoliť skutočný citrón. A skutočné slnečné Toskánsko už vôbec nikto. Kašľať na Toskánsko.

Vypínam svetlo a ponáram sa do tmy. Som veselé biele vrece s dúhovými pruhmi a padám do priezračnej rúry. Na jednom konci sa nachádza bazén s morskou vodou a na tom druhom – nebytie.

3

RAZIA

Dobre, priznávam, existujú aj normálne výťahy. Vtých predpotopných priehľadných kabínach, plaziacich sa povonkajšej strane starých veží, som ochotný chvíľu trčať zavretý, hoci im trvá celú večnosť zísť zhorných poschodí dolu.

Výťah, vktorom som, je priestranný, určený asi pretridsať ľudí. Momentálne je naplnený len zjednej tretiny. Zvonka vyzerá ako jedna zdesiatok sklených polgúľ, prilepených nafasádu ako zľadu vysekaného obrovského mrakodrapu.

Okrem mňa je vkabíne ešte deväť ľudí. Ako prvý upúta pohľad dvojmetrový zamračený hromotĺk, ktorý si hryzie peru. Má zaslzené červené oči atečie mu znosa. Vyzerá, že plače. Vedľa neho stojí tučko sobchodníckym výzorom asústredene si šúcha zátylok. Pôsobí ako biznismen naceste dokancelárie. Akýsi divný usmievavý typ smäsitými perami, urastený aostrihaný nakrátko, si čosi šušká spehavým rozstrapateným chalanom vkvetovanej košeli. Hromotĺk nanich nesúhlasne zazerá.

Vychudnutý chlapík sunavenou tvárou anepokojným výrazom postojačky spí, hoci sa mu chechcú rovno priuchu. Nadním trčí dlháň spórovitým nosom, smutnými tmavými očami aporiadnymi ušiskami, schovanými podhŕbou starostlivo umytých vlasov. Bezohľadu najeho čudný výzor zneho sála dokonalý pokoj. Možno si chlapík zdriemol práve vtieni jeho uší.

Ale moje oči sú prilepené kinému pasažierovi – drobnému holohlavému mladíkovi. Len očosi starší odvýrastka, smladistvým výzorom, naprvý pohľad jasný výtržník. Vslušnej kabíne by naňho podozrievavo zazerali. Tu naňho dáva pozor jediný cestujúci, robustný vyholený chlap sfúzmi. Keby som mal hádať, kto to je, povedal by som, že policajt.

Posledný cestujúci je pravý romantický hrdina: súmerný ako vitruviánsky muž, sovznešenými črtami Dávida, kučeravý, sozasneným pohľadom. Vkúpeľoch by zožal úspech.

Opieram sa čelom osklo.

Spolu sosklenou bankou sa ponáram čoraz hlbšie. Teraz sme kdesi uprostred. Strechy veží miznú vnekonečnej perspektíve, preplietajú sa vrcholcami rovnako, ako sa zrastajú koreňmi. Plápolajú myriady ohňov amesto nemá konca-kraja.

Európa. Ohromný gigapolis, dusiaci podsebou polovicu kontinentu, pošliapavajúci zem apodopierajúci nebesá.

Predmnohými rokmi chceli ľudia postaviť vežu, ktorá by sa dotýkala oblakov. Boh ich zatoľkú pýchu potrestal vzájomným neporozumením aprinútil ich hovoriť rôznymi jazykmi. Veľkolepá stavba, naktorej pracovali, sa rozpadla. Boh sa škodoradostne uškrnul azapálil si.

Ľudia dali nebu pokoj. Ale nie nadlho. Boh nestihol ani len žmurknúť auž sa naňho opäť tlačili, až ho napokon celkom vysťahovali. Teraz je celá Európa zastavaná babylonskými vežami. Už to však nie je otázka pýchy. Ľudia, skrátka, potrebujú niekde bývať.

Už dávno nemajú chuť súťažiť sBohom.

Časy, keď bol jediným Bohom, sú už dávno preč. Dnes je len jedným zosto dvadsiatich miliárd, aj to len vprípade, ak je prihlásený vEurópe. Ešte tu je Panamerika, Indočína, Japonsko sosvojimi kolóniami, Hispánci anakoniec Afrika. Spolu necelý bilión obyvateľov. Máme málo miesta, už nemáme kde stavať továrne ani fabriky naspracovanie potravín, kancelárie ani štadióny, kúpele ani napodobeniny prírodných zón. Je nás priveľa, tak sme požiadali Boha, aby sa trochu uskromnil, nič iné. My potrebujeme nebo viac.

Európa pripomína obrovský dažďový prales: veže sú ako kmene stromov, mnohé znich majú viac ako kilometer vpriemere aniekoľko kilometrov dovýšky, dopravné potrubia apriechody sú medzi nimi naťahané ako liany. Týčia sa vdoline Rýna aj Loiry, vyrástli vPortugalsku aj vČesku. Tam, kde bola kedysi Barcelona, Marseille, Hamburg, Krakov či Miláno, sa dnes nachádza jednotná krajina, jednotné mesto, svet vosvete. Odveký sen sa stal skutočnosťou aEurópa je konečne zjednotená. Môžete ju celú preskákať dopravnými potrubiami atunelmi zavesenými vstoposchodovej výške.

Naniektorých miestach je tento veľkolepý les osvetlený ohňami, niekde je zasa temný asurový. Nie všetky budovy majú okná, dopravné potrubia často vedú popovrchu aomotávajú kmene veží ako brečtan.

Ale všetko podstatné je ukryté vnútri. Nová Európa, ktorá vyrástla namieste tej starej, ju pohltila. Stredoveké chrámy, antické rímske paláce, vydláždené parížske uličky skrášlené ozdobnými kovaniami, sklená kupola berlínskeho Bundestagu – všetko vstrebali novopostavené giganty, stalo sa to súčasťou interiérov nižších podlaží. Čosi sa muselo zbúrať, aby sa mohli dozeme zatĺcť piliere apostaviť steny. Nový svet bezistých zmien nepostavíte.

Dnes máme nadstrechami domov Starého Mesta Prahy, nadvežičkami Rybárskej bašty vBudapešti aj nadmadridským kráľovským palácom jednu naddruhou ďalšie stovky striech ananich záhrady aj slumy, kúpele aj obrovské fabriky, boxy naspanie aj centrály korporácií, aj štadióny, aj bitúnky, aj vily. Eiffelova veža, londýnsky Tower, Kolínsky dóm, to všetko dnes zapadá prachom podumelými oblakmi vsuterénoch nových veží, nových pevností anových chrámov, takých veľkolepých avečných, ako si to žiada dnešok.

Pretože len také budovy si zaslúži človek novej éry. Človek, schopný preprogramovať sa, prekonať vlastné telo apokoriť rozsudok smrti, ktorý mu bradatý naturalista vpísal doDNA. Človek, ktorý sa dokázal zmeniť zcudzej, rýchlo sa kaziacej hračky navečne mladú bytosť, nepodliehajúcu pomalému rozkladu. Nabytosť konečne nezávislú adokonalú.

Človek, ktorý prestal byť výtvorom astal sa tvorcom.

Milióny rokov ľudia snívali ovíťazstve nadsmrťou, otom, ako sa oslobodiť spod jej jarma, ako prestať žiť vovečnom strachu astať sa slobodnými. Len čo sme sa vzpriamili, len čo sme doruky chytili palicu, už sme premýšľali, ako oklamať smrť. Počas celých našich dejín, ba dokonca ešte skôr, vobdobí, keď dejiny boli iba hmlistým tušením kdesi mimo času, snažili sme sa len oto jedno. Žrali sme srdcia apečene svojich nepriateľov, hľadali mýtické pramene kdesi včertoch diabloch, hltali strúhané rohy nosorožcov aj podrvené drahé kamene, obcovali smladými pannami, platili majland šarlatánskym alchymistom, podľa odporúčaní gerontológov sme žrali len uhľovodíky alebo proteíny, behali sme, platili majland šarlatánskym chirurgom, aby nám natiahli pokožku avyhladili vrásky... Všetko len preto, aby sme boli večne mladí alebo aspoň tak vyzerali.

Nie sme viac Homo sapiens. Sme Homo ultimus.

Nechceme byť nikoho výrobkom. Nebudeme ďalej čakať navybavenie našej veci vzacviknutej byrokratickej mašine evolúcie. Nakoniec sme vzali osud dovlastných rúk.

Sme korunou vlastného diela.

Anová Európa je naším palácom.

Zem šťastia aspravodlivosti, kde sa každý rodí ako nesmrteľný, kde je právo nanesmrteľnosť rovnako posvätné aneodnímateľné ako právo naživot. Zem ľudí, ktorí sú prvý raz vdejinách ľudstva oslobodení odstrachu, ktorí nemusia žiť každý deň ako svoj posledný. Ľudí, ktorých neobmedzujú hnilobné procesy ich tiel-vriec anemusia myslieť vkategóriách dní arokov, ale môžu si dovoliť premýšľať vdimenziách hodných celého vesmíru. Ktorí si môžu donekonečna zdokonaľovať svoje vedomosti aschopnosti, zdokonaľovať svet – asamých seba.

Súťažiť sBohom už nemá zmysel, pretože sme sa mu vyrovnali. Kedysi večnosť patrila len jemu, dnes – hocikomu. Obsadili sme aj nebesá, pretože každý znás je teraz Bohom, ateda nám právom patria.

Ani sme ho nemuseli zvrhnúť, ušiel sám. Oholil si bradu, prezliekol sa doženských šiat ateraz blúdi kdesi medzi nami, žije vkocke dvakrát dva metre anaraňajky doseba sype antidepresíva.

Výťah zišiel odvadsať poschodí nižšie. Cezhmlu adym vidieť základy veží. Zostáva už len kúsok.

„Len toľko ti poviem. Žiješ vnajlepších možných časoch, aké kedy boli natejto planéte. Nikdy nebolo lepšie, chápeš?“ hovorí fúzač aja sa vraciam späť dokabíny.

Tvári sa, že sa rozpráva len svýtržníkom, ale ostatní spolucestujúci sa knemu tiež otáčajú apočúvajú. Všetci majú vážne tváre.

„Také šťastie nemá každý. Len unás, vEurópe, je to také. Zrejme si videl vsprávach, čo sa deje vtakom Rusku. Alebo vIndii. Nie nadarmo sú všetky naše hranice zavšivavené utečencami. Všetci knám lezú, pretože sa tu máme ako vraji, rozumieš? Nikde inde také miesto nie je. Prečo nejdú doAmeriky? Pretože by im nestačili prachy naživot.“

Chalan sa mračí, súhlasne prikyvuje.

Obzerám si ho. Nepozdáva sa mi. Má tupý azlostný výraz tváre. Čo tu robí? Nemá tu čo hľadať.

„Narodil si sa tu. Nesmrteľnosť ti právom patrí. Mal si šťastie. Ačo myslíš, že to tak bude vždy? Chcel by si žiť večne, čo? Nikto ti nič negarantuje, to ti poviem. Nula. Pretože doraja chcú mnohí. Avšetko dobré sa raz skončí. Vody máme len tak-tak, však? Filtrujeme apijeme vlastný moč! Miesta máme tiež len tak-tak! Človek sa raduje aj zôsmich kubických metrov! Žranice... Počúvaš ma?“

„Jasné, počúvam, počúvam...“ zamrmle vyholený výtržník.

„Žranica! Energia! Všetkého je tak nahrane! Nahrane! Každý je povinný správať sa uvedomelo! Stodvadsať miliárd šesťstodva miliónov štyristoosemdesiatjeden tisíc. Toľko ľudí má nakrku Európa. Viac ich neunesie. Sme ohrození. Demagógovia tárajú: tisíc sem, tisíc tam... Ale ja ti poviem, že pohár je plný, tak je. Ešte kvapka aokraj pretečie. Avšetkému bude koniec. Finito.“

Prikyvujem. Všetko je to tak.

„Anebude žiadna nesmrteľnosť. Chápeš? Avšetko ich vinou. Ak má Európa nepriateľov, sú to oni. Špiny. Chceš žiť ako zviera, tak si vyber, všetko podľa zákona, hej? Žiadne také. Oni sa chcú vyvliecť. Oklamať ťa. Aby ich rod vydýchal všetok náš vzduch, vyslopal všetku našu vodu! Tak čo teda, máme im všetko nechať napospas?!“

„Hovno,“ rozhnevane zašomre výrastok.

„Skrátka, mysli nato, jasné? Sú to zločinci! Paraziti! Musia zaplatiť! Všetko, čo robíme, robíme správne! Svet funguje veľmi jednoducho, kamarát. Čierna alebo biela. My alebo oni. Chápeš?!“

„Chápem, chápem...“

„Takže tak. Žiadne zľutovanie stými pijavicami!“

Fúzač sa prísne pozerá nachlapca, potom zloží zpleca vak avytiahne zneho masku. Obzerá si ju, akoby ju videl prvý raz anerozumie, kde sa vzala vjeho batohu. Potom si ju natiahne.

Kompozitný materiál, zktorého je vyrobená, je napohľad nerozoznateľný odmramoru.

Tvár namaske kedysi patrila starovekému vyobrazeniu Apolóna. Viem to. Videl som tú sochu vmúzeu. Má prázdne oči bezzreničiek, akoby ich prevrátila alebo mala nanich beľmo. Tvár chladná, ľahostajná, paralyzovaná. Pôsobí bezpohlavne. Spríliš pravidelnými črtami. Buď ju vymodelovali podľa samotného boha, alebo podľa nádhernej mŕtvoly. Živí ľudia také tváre nemávajú.

Chlapec siaha dosvojho vaku, vyťahuje zneho presne takú istú masku, naťahuje si ju astojí napnutý ako struna.

Aj pupkatý biznismen odkiaľsi vyloví svoju masku, kópiu tej fúzačovej achlapcovej. Aj vychudnutý chlapík nervózne vyberá Apolónovu tvár. Ušatý si tiež natvár pokojne prikladá mramorovú podobizeň. Nasledujú ich aj hromotĺk avitruviánsky muž. Strapatý chalan zhadzuje svoju havajskú košeľu anavlieka sa dočiernej kombinézy. Tak ako ostatní, aj on sa mení naboha svetla, mladosti akrásy. Nakoniec sa premení aj vtipkár smäsitými perami. Teraz sú všetci deviati vuniforme abeztváre.

„Zaspal si?“ obracia sa kumne fúzač. Ako posledný vyťahujem svoju masku. Sme namieste.

Stena, zktorej vychádzame, vyzerá ako panelová maľba. Celá jej obrovská plocha je pokrytá naivným, veselým, presladeným grafitom susmievavými silákmi stmavými tvárami, hranatými bradami amydlovými bublinami nahlavách, árijskými samicami vstrieborných kombinézach, vysmiatymi deťmi smúdrymi očami dospelých avzdušnými priezračnými mrakodrapmi. Nadnimi je nastriekané bezoblačné nebo, ktoré prechádza dotmavého kozmu, kam sa práve chystajú štartovať biele vesmírne lode, Albatrosy. Evidentne sa pripravujú naskok medzihviezdnym priestorom kďalším svetom, idú ich pokoriť aprepojiť sošťastím prekypujúcimi obyvateľmi Zeme.

Medzi nebom avesmírom je niekoľkometrovými písmenami namaľovaný názov tejto ružovej utópie: BUDÚCNOSŤ.

Bohvie, kedy to všetko načmárali. Pravdepodobne to bolo dávno, keď sa ešte maľovalo anepúšťala sa nastenu projekcia alebo sa ešte neinštalovala obrazovka. Vtedy neľutovali minúť farby naobrazy detí. Pravdepodobne to bolo veľmi dávno, keď ešte verili vovládnutie vesmíru. Je však celkom jasné, že odkedy sem načarbali túto idylku, ani raz ju nečistili, takže vsúčasnosti je grafit pokrytý hnedastou vrstvou sadzí amastnoty, presne ako obrazy stredovekých majstrov. Obloha stmavla. Ľudia sú potiahnutí fóliou ztuku avyzerajú nezdravo: ceria žlté zuby, vyvaľujú zožltnuté bielka očí aich radosť pôsobí nútene. Akoby dokoncentračného tábora prišiel fotograf znovín avšetkým prikázal usmievať sa.

Zaujímavé. Modely, ktoré predstoročiami pózovali umelcovi, sa odtých čias najskôr vôbec nezmenili. Ale ich vyobrazenia vybledli, zašli odsadzí, popraskali. Čas nerobí portrétom dobre. Ale to si už dávno všimol večný mladík Wilde. Nám je čas ukradnutý. Nadnami nemá moc.

Východ zkabíny výťahu je presne tam, kde je nastene nakreslená posledná loď, ktorá ešte nevystúpila dovesmírnej temnoty. Autor sa sňou pohral. Dvere výťahu sú vstupom domedzigalaktického plavidla.

Tak sa stalo, že vzostarnutej BUDÚCNOSTI vyliezame zlode, ktorá nikdy neodletela kvzdialeným hviezdam. Mimochodom, dobre urobila. Nenašla by tam ani hovno.

Prednami je prítomnosť.

Hala, doktorej sme vstúpili, má asi päťdesiat metrov navýšku aje najmenej pol kilometra dlhá aširoká. Presnejšie to nedokážem odhadnúť, lebo dovidieť až nasamý koniec je takmer nemožné. Konštrukcie zkompozitných rámov sa týčia odpodlahy až postrop. Nekonečné regály agalérie pripomínajú sklad nejakého megamarketu. Acelý ten skelet zostĺpov azpolíc je ako koralový útes, ktorý obýva tá najbizarnejšia háveď.

Každá polica má navýšku pol druha metra. Chrbát si vnej nevystriete. Niektoré police sú oplotené chatrnými zábradliami, niektoré majú rôznofarebné tenučké steny, poskladané zkadejakých hlúpostí, aďalšie sú zasa celkom obnažené. Avtýchto policiach, ktorých je tu milión, sa ukrýva milión ľudských životov. Každá klietka je čiasi chatrč, obchod, izba alebo krčma. Vovzduchu visí mrak korenistých zápachov: para zľudského dychu zmiešaná svýparmi zpripravovaných jedál, pot zmiešaný skoreninami asmrad moču sexotickými prísadami.

Rámy sú nastavané celkom prisebe, srozbehom sa dá ľahko preskočiť zjedného nadruhý. Ani vovýške tridsiateho trpasličieho poschodia nie je preskakovanie nebezpečné. Jednotlivé podlažia sú kdekade poprepájané rôznymi mostíkmi, všade sú naťahané priechody spletené zlán ašnúry nasušenie bielizne. Aj keby ste stúpili vedľa, určite sa počas pádu oniečo zachytíte.

Konštrukcie, oblepené hromadou ulít, sa hemžia ľuďmi. Pestrý dav sa až nadoraz natlačil naprvé podlažie, takzvané prízemie, hoci knaozajstnej zemi mu chýbalo ešte tristo metrov, apostupne si podmanil všetko ostatné. Galérie kypia, prekypujú ľudskými tvárami, ktosi sa prechádza pomostíku, držiacom len nadobré slovo, avšetko to vyzerá, akoby ľudí niekto len tak prehadzoval vzduchom. Schodiskami, uzavretými vmrežovaných šachtách, sa húževnatá ľudská masa neprestajne prevaľuje odpodlahy až postrop. Ďalších desaťtisíc rebríkov zbieha zposchodia naposchodie vmiestach, kde práve niekomu chýbali. Plošiny neistých výťahov pendlujú hore-dolu adopravujú vtejto pekelnej mele riskujúcich pasažierov aich podivuhodný náklad dotých bodov, doktorých sa okamžite potrebujú dostať.

Pritom celá konštrukcia je nejaká... ani nie priehľadná, ale skôr deravá, keďže cezvšetky mreže, steny, priechody, balkóny arozvešanú bielizeň presvitá vesmír shviezdami agýčovými Saturnmi, Plutami, Jupitermi namaľovaný nacelý strop, pretože obrovský grafit, zktorého sme vyšli, pokračoval ďalej nastrope. Hrdí astronauti sbublinami nahlavách pozorujú svojimi múdrymi adobrotivými (hoci zažltnutými) očami zpanelovej maľby tie bakchanálie, ktoré sa prednimi odohrávajú. Ustrnutí postávajú aočividne premýšľajú, či by naozaj nebolo lepšie vypadnúť dokozmu.

Ahoj, ľudia zBUDÚCNOSTI. Vitajte vofavelách.

Vhale sa ozýva neznesiteľný rámus. Milión ľudí rozpráva naraz akaždý vlastným jazykom. Nahlas spievajú popové pesničky, ktoré im behajú porozume, stonajú, kričia, chechcú sa, šepkajú, preklínajú aplačú. Cítim sa, akoby ma pichli domikrovlnnej rúry.

Zdá sa, že ceztú džungľu sa neprebijem pomocou svojho špeciálneho spôsobu ani sám, nieto desiati, aešte aby sme sa poceste neroztratili.

„Klin,“ spod Apolónovej masky mi hovorí náš veliteľ El, ten fúzač, čo poučoval výrastka.

Takmer nepočujem jeho hlas; odčítavam zpier.

„Klin!“ revem.

Obor stečúcim nosom, Daniel, sa postaví načelo. Zaním ide El apupkáč, podobajúci sa nabiznismena, Anton. Vtreťom rade je šíriteľ pokoja Benedikt, výtržník, ktorého meno sa ani nechystám zapamätať, avychudnutý nepokojný Alex. Klin uzatvárajú vposlednej línii Bernard smäsitými perami, strapatý Viktor, vitruviánec Jozef aja.

„Vpred,“ pravdepodobne prikazuje veliteľ.

„Vpred!“ opakujem, trápiac si hlasivky.

Mám chuť rozrážať dav lakťami, hnať tých darmožráčov kadeľahšie, roztláčať ich, ale stláčam akurát sám seba voceľovom zovretí. Pozerám naEla anaDaniela achcem sa infikovať ich chladnokrvnosťou. Som súčasťou jednotky. Okolo mňa sú moji bratia vzbrani. Spolu sme jeden stroj, jeden organizmus. Keby tu tak bol Bazil... Keby tu tak bol namiesto toho maloletého upíra Bazil. Ale Bazil si zato môže sám. Sám. Sám!

Už sa viac nikam netlačím. Pochodujem. Náš útvar si razí cestu ako tank.

Zozačiatku sa nám ide ťažko: vtom vriacom kotle si nás najskôr nikto nevšíma. Ale potom pár cudzích očí zavadí očierne otvory vnašich maskách apohľad kohosi ďalšieho sa prilepí khladkým mramorovým čelám astrnulým mramorovým kučerám, kzlepeným ústam akdokonale rovným nosom, vytesaným ako zkameňa.

Chaotickým davom sa rozletí šepot: „Nesmrteľní... Nesmrteľní...“ Adav sa zastaví.

Keď ochladíte vodu nanula stupňov, môže sa stať, že nezamrzne. Ale ak donej vložíte kúsok ľadu, okamžite sa spustí celý proces, hladina začne tuhnúť, až sa postupne vytvorí ľadový pancier. Aj vôkol nás sa rozhosťuje chlad, ktorý postupne zmrazuje bezdomovcov, trhovníkov, robotníkov, pirátov, dílerov čohokoľvek azlodejov. Skrátka, všetkých tých úbožiakov. Najskôr prestanú pobehovať, stuhnú, potom sa vzchopia austupujú odnás dovšetkých strán, tlačia sa jeden nadruhého, hoci sa zdá, že viac sa už naseba natisnúť nemôžu.

Amy pokračujeme rýchlejšie, rozsekávame masu nadve časti, ostáva zanami stopa, rúbanisko, ktoré ešte dlho nezarastie, akoby sa ľudia bálistúpiť tam, kade sme len predchvíľkou kráčali my. „Nesmrteľní...“ počujeme šuškanie zachrbtami.

Vich šepkaní cítiť podlizovanie astrach, ale aj nenávisť aopovrhnutie. No kašľať nanich.

Utíchajú rozhovory vmaličkých špinavých pajzloch naprvých poschodiach, kde tí šťastnejší návštevníci sedia jeden druhému nahlavách aostatní visia zbalkónov ako strapce hrozna, zázrakom držia rovnováhu asŕkajú bezmenný roztok zošarpaných stánkov. Ulity chatiek achatrčí obrastajú vypúlenými krevetími očami. Ich obyvatelia donohy vyliezajú, vyťahujú sa nagalérie amostíky, aby nás uvideli navlastné oči. Sprevádzajú nás vystrašenými pohľadmi, nedokážu sa odnás odtrhnúť. Každý musí vedieť, kam ideme.

Každý chce vedieť, zakým ideme.

„Vľavo,“ prikazuje El apozerá nasvoj komunikátor.

„Vľavo!“

Otáčame sa kúzkemu schodisku, ktoré je natlačené medzi miestnosťou navertikálnu masáž aerotickým salónom, ponúkajúcim virtuálny sex. Docesty sa nám stavia akýsi dlháň sosplošteným nosom, ale Daniel ho odhadzuje nabok. Dlháň padá nazem aviac sa nehýbe.

„Musíme ísť napätnáste,“ hovorí El.

Šepot vyletí napätnáste poschodie ešte skôr, ako sa tam stihneme vyškriabať poškrípajúcom schodisku, ktoré sa kolíše tak, že lietame ako opice nalianách.

Hore už prepuká požiar paniky. Čo už, nech.

Bežíme zomknutí ako reťaz poúzkych zavesených balkónoch okolo nekonečného množstva kabín, chyží aklietok. Ľudia odskakujú dostrán. Odstrkujeme preč tých, čo si nedali pozor, atých, čo skameneli odúžasu.

„Rýchlejšie!“ kričí El. „Rýchlejšie!“

Zrazu prednami vyskakuje strapaté dievča. Hádže sa nanás anezmyselne vystiera ruky predseba. Dlane má potreté niečím žltým.

„Choďte preč! Choďte preč! Nesmiete! Nepustím!“

„Vypadni, ty krava! Čo robíš?!“ vrieska naňu nejaký chlapík, ťahá ju zašaty achce ju odnás odtrhnúť. „Čo robíš?! Len pekne...“

„Ustúpte!“ zreve Daniel.

„Potrebujeme ju,“ rozhodne veliteľ. „Pridržte ju!“

Anton vyberá paralyzér apichá jej ním dobrucha. Dievča padá ako podkosené aviac neprehovorí. Chlapík naňu nechápavo vyvalí oči, potom odrazu oboma rukami strká Antona dopliec tak, že Anton prelamuje dystrofické zábradlie balkóna apadá dopriepasti.

„Tu... Je to niekde tu!“ hučí veliteľ.

Len čo chlapík odstrčil Antona, upadol domdlôb. Dostal paralyzérom doucha azvalil sa ako mech. Rozhliadam sa zbalkóna. Anton pristál natráme opár poschodí nižšie. Ukazuje mi palec hore.

Zastavujeme sa priakomsi ázijskom bistre. Predavač sa doň zmestí len posediačky, niekde vpozadí sa tlačí kuchár, popri pulte, vyrobenom pretrpaslíkov, je rad taburetiek sodpílenými nožičkami anakonci, skrytý zazávesom, je záchod. Celá reštaurácia nie je väčšia ako stánok. Sused vidí susedovi dotaniera. Nemáte sa kde skryť. Nastene pripokladnici visí hologram: chlap vružovom gumenom overale, ktorý obopína jeho trénované svaly. Oči má privreté avústach fialovú cigaru. Cigara dymí, akeď zmeníte uhol pohľadu, zmení sa aj sklon cigary, zdvihne sa. Vôbec vtom nie je dvojzmysel.

Je mi ztoho navracanie.

Územčistý kuchár má nahnedej plešine vytetované bielym písmom:

„Vezmi si ma.“ Aj predavač je nahodený – nagélované vlasy ajazyk prepichnutý svetielkujúcou tyčkou. Zazerá naDaniela ablikajúcou ozdobou si pomaly prechádza ponamaľovaných perách. Zdá sa, že sme nazlej adrese.

„Masku si môžeš nechať, ak chceš,“ hovorí predavač. „Zbožňujem anonymitu. Aj čižmy si nechaj... pôsobia tak brutálne.“

„Tu?“ Daniel sa obracia kElovi. „Zvláštne miesto nasquat.“

„Bol tu signál,“ veliteľ zamračene hľadí nasvoj komunikátor. „Atá ženská...“

Zrazu zbadám zapridvihnutým závesom čiesi okrúhle oči, ušami hľadám pridusený výkrik, šepot. Odsúvam Daniela, ktorý zacláňa celý priechod. Skrčím sa, leziem okolo zvedavých úchylákov, ktorí vysedávajú prichladnúcich rezancoch, prichádzam kzáchodu...

„Hej!“ okríkne ma predavač. „Hej, hej!“ Odhŕňam záves. Nikto tam nie je.

Dokabínky sa zmestíte len vpodrepe. Stena zazáchodovou misou je celá popísaná ponukami narýchly aanonymný sex sprikrášlenými údajmi orozmeroch. Vľavo akýsi umelec vyryl anatomicky verný nákres penisu aokolo neho popísal nepredstaviteľné oplzlosti. Vyzeralo to ako rodinný erb. Tam, kde sa začína slovo „mľaskajúc“, vidím nenápadný snímač odtlačkov prstov. Vynachádzavé.

Odstupujem okrok atopánkou zatlačím dosteny. Trhá sa ako zpapiera. Zaňou je otvor srebríkom vedúcim dolu.

„Sem!“ skáčem tam ako prvý.

Ako padám, počujem krik. Viem, že som správne. Signál neklamal. Nestihli ujsť, nestihli. Zaplavuje ma adrenalín. To je ono, poľovačka.

Teraz sa už neskryjete, svine.

Vstiesnenej miestnosti je prítmie, napodlahe je akýsi plastový nábytok, kopa handier aschúlená postava. Cítim, že mi začína byť zle. Skôr ako sa stihnem dôkladne porozhliadnuť, vmiestnosti sa strhne mela, letím vpred, urobím kotúľ, vočiach ohnivé kruhy, takmer nedýcham. Prevalím sa anaslepo sa nakohosi vrhám, prstami nahmatám krk, potom oči. Zatláčam ich dovnútra. Nárek.

Našmátram svoj paralyzér – zachytávam cudzie klzké zápästie, ktoré sa tiež ťahá knemu –, vyťahujem ho apichám doniečoho mäkkého.

Zzz... Podržím dlhšie. Ešte dlhšie. Oddýchni si, ty smrad. Odvaľujem odseba ochabnuté telo, vyčerpane doňho kopnem. Kam sa prepadli naši?

Rozhadzujem sedacie vaky, vybíjam si nanich to, čo som si nestihol vybiť natele.

Vrohu miestnosti zbadám divánom zahatanú chodbičku.

„Kde ste?“

Zhora počuť nadávky akrik. Našim je asi tiež pekne horúco. Nemôžem sa vrátiť. Zvládnu to sami. Začul som pridusený tenučký výkrik. Cítim, že ešte kúsok aodhalím hniezdo.

Vchodbičke ma môže čakať čokoľvek. Narušitelia bývajú dobre ozbrojení. Ale nemám načo čakať. Každá sekunda sa počíta. Ak stihnú evakuovať squat, celá razia vyjde nazmar.

Zdvihnem zozeme človeka-vrece astrkám ho predsebou dochodbičky. Zdruhej strany sa ozve nárek. Vrece sa čudne, kŕčovito myká. Ticho. Vtiahnu ho dovnútra. Ďalší výkrik, tentoraz zúfalý.

„Maxim!“

Aha, pochopili, že je ich.

Stále sa mi dýcha ťažko. Pichá ma vrebrách. Kontrolujem paralyzér. Potichu bzučí. Je nastavený namaximum. Chodbička je uzučká ako žalúdok pytóna. Musím sa nejako preplaziť cezto hrdlo. Musím sa preplaziť, kým sa nestiahne anezadusí ma.

Kotúľ – vtrhnem dnu skôr, ako stihnú pochopiť, že som len obyčajný človek.

Naslepo omračujem pár rozmazaných siluet, medzi ktorými som sa ocitol. Ako padajú, ich črty dostávajú presnejšie obrysy. Tenký zadúšavý plač.

„Stačí!“

„Stáť! Všetci zostaňte stáť, svine!“ Nakoniec vyťahujem naše heslo:

„Zabudni nasmrť!“

Tými slovami som ich ako ohnivým znamením pripálil, priškvaril, paralyzoval. Ten, kto sa šklbal, ustrnul. Kto reval, fňuká. Vedia, že je koniec.

Zapaľujem svetlo. No?!

Miestnosť je vymaľovaná výraznými farbami – jedna stena je krikľavo žltá, ďalšia krikľavo modrá. Všetky sú pokreslené akýmisi čarbanicami, akoby ich čmáral imbecil snarušenou koordináciou. Veže, ľudia, držiaci sa zaruky, oblaky aslnko.

Okrem pár matracov tu nie je iný nábytok. Amiesta je tak málo, že človek nemá kam stúpiť. Ako sa ich sem toľko natrieskalo?

Napodlahe sa váľajú dve ženské achlapík. Chlapík sa nosom dotýka mojej čižmy. Hlavu jednej zožien lemuje ako svätožiara zapáchajúca zelená kaluž. Cítim, ako aj mne dohrdla stúpa jedovatá šťava.

Ešte tri dievčatá sa pritískajú kstenám. Jedna znich, modrooká vkrátkych belasých šatách, má narukách umrnčaný balíček. Druhá, namaľovaná šikmooká blondína, ešte stále zapcháva rukou ústa jedenapolročnému dievčatku sriedkymi čiernymi vláskami, ukrytými podružovou čiapočkou. Dievčatko, pridusené dlaňou, čosi urazene mumle ausiluje sa vykrútiť, ale nedarí sa mu, lebo matkine ruky sú stuhnuté vkŕči. Zcelej tváre vidieť iba oči – rovnaké uzučké škáročky ako mama. Posledná zozadržaných, ryšavá stisíckou vrkôčikov, schováva zachrbtom plavého, asi trojročného chlapčeka. Chlapec namňa mieri prihlúplou plešatou bábikou bezjednej nohy adrží ju ako zbraň. Bábika, to azda nie... Kde ju našli, nablšom trhu či vstarožitníctve? Bábika sa namňa snaží vrhať strašidelno-presvedčivý pohľad analieha:

„Poď sa hrať nanaháňačku. Len budem potrebovať naspäť svoju nohu. Ako by som inak mohla predtebou utekať? Vráť mi nohu apoď sa hrať! Súhlasíš?“

Ostatní mlčia. Vtedy opäť zasahujem ja:

„Kontrola signálu. Ste podozriví zukrývania nezákonne narodených. Spravíme test DNA. Ak sú vaše deti registrované, nemáte sa čoho obávať.“

Hovorím vmnožnom čísle, hoci som tu ešte stále sám.

„Mama, ničoho sa neboj, mám ho namuške!“ oznamuje chlapec avylieza spoza chrbta.

Žena začína zavýjať: „Netreba! Netreba!“

„Nemáte sa čoho báť,“ usmievam sa.

Pozerám nanich aviem, že klamem. Práveže sa musia triasť strachom, pretože sú vinní. Test aj tak len potvrdí to, čo im vidieť naočiach.

Spomedzi všetkých sa nebojí len malý chlapec. Prečo? Vari ho nikdy nestrašili Nesmrteľnými?

„Vy!“ kývnem navystrašené modrooké dievča vbelasých šatách sdieťaťom narukách. „Poďte sem.“

„Budeme sa hrať nanaháňačku? Len mi musíš vrátiť moju nohu. Ako inak budem predtebou utekať?“ úkosom namňa hľadí bábika ažobre.

Zablokujem jediný východ. Teraz odtiaľto neutečie nikto – ani oni, ani bábika, ani ja. Ale veď aj ja chcem vypadnúť ztej tesnej škatule rovnako zúfalo ako oni!

Dievčina vbelasých šatách vykročí vpred poslušne ako zhypnotizovaná. Vjej modrých očiach by sa dalo utopiť. Dieťa je ticho, pravdepodobne zaspalo.

„Ruku.“

Spod nešikovne držaného odfukujúceho dojčaťa si vyslobodí dlaň aakosi neisto ju naťahuje kumne. Akoby vniečo dúfala. Chytám ju ako pripodávaní ruky. Mierne zvrtnem zápästie, aby sa mi ukázali žily. Vyťahujem skener aprikladám ho. Tichý melodický signál. Tón „zvonček“. Sám som si ho vybral zozoznamu zvukov. Zvykne uvoľniť napätie.

„Registrácia tehotenstva?“

Dievča sa odrazu spamätalo apokúša sa vytrhnúť ruku. Akoby som chytil nejaké teplé avrtké zvieratko. Vosvojej naivite mi verilo, ja som sa doň zahryzol ateraz mu vykrútim krk. Zápasí, ale nedokáže sa vytrhnúť zmôjho zovretia. Cíti, že je stratené.

„Elizabeth Durisová Osemdesiattri A. Neregistrované tehotenstvo,“ konštatuje skener poporovnaní sdatabázou.

„Dieťa je vaše?“ Pozerám nadievča anepúšťam jej ruku.

„Nie... Áno, môj... On... Teda ona... Je to dievčatko...“ pletie sa akokce.

„Dajte ju sem.“

„Načo?“

„Potrebujem jej zápästie.“

„Nedám!“

Beriem ju ksebe, odbaľujem balíček. Vnútri je červený človiečik podobajúci sa nanahú zvráskavenú opičku. Naozaj, dievčatko. Celá polepená odčohosi žltého. Má tak mesiac, viac nie. Dlho sa prednami neskrývala.

„Nie! Nie!“

Šaty Elizabeth Durisovej premokajú – nahrudi sa jej objavujú zväčšujúce sa tmavé fľaky. To vyteká mlieko. Naozaj, skutočné zviera. Púšťam ju. Chytám opičiu labku aprikladám knej skener.

Cililing-cililing! Ozve sa zvonček. Niektorí znás si priradili kukončeniu skenovania DNA tón „gilotína“. Recesisti.

„Skontroluj registráciu dieťaťa.“

„Chcem sa hrať nanaháňačku!“ rozmarne sa dožaduje jednonohá bábika.

„Dieťa nie je registrované,“ oznamuje skener.

„Mama, poďme preč! Poďme sa prechádzať!“

„Tíško, synček, tíško.“

„Zisti príbuznosť spredchádzajúcou vzorkou.“

„Priamy príbuzenský vzťah rodič – dieťa.“

„Nepáči sa mi ten ujo!“

„Ďakujem zaspoluprácu,“ kývnem dievčaťu vbelasých šatách. „Teraz vy,“ obraciam sa kryšavej.

Ustupuje odo mňa, krúti hlavou aujúka. Vtedy chytám zaruku aj chlapča.

„Pusti ma! Hneď ma pusti!“

„Zahráme sa nanaháňačku?“ otravuje bábika.

Odrazu sa ten malý bastard obráti azahryzne sa mi zubami doprsta!

„Nechoď knám!“ kričí chlapec. „Choď preč!“

Dokrvi, no výborne. Beriem mu bábiku asrozmachom ju šmarím ozem. Hlava odletela preč.

„To bolí. Prečo si to spravil?“ namosúrene hovorí bábika hlasom veľmi starého človeka. Reproduktor sa pokazil.

„Nie! Čo si to urobil?!“ kričí chlapec ašpinavé nechty naťahuje kmojej tvári vnádeji, že mi ju rozškriabe.

Chytám ho zašiju avovzduchu ním trasiem.

„Prestaň! Prestaň!“ vrieska ryšavka. „Prestaň ním triasť, ty hajzeľ!“ Ako vovzduchu držím zvíjajúceho sa chlapca, dlaňou ju odstrkujem.

„Odstúp!“ Zvonček.

„Skontroluj registráciu dieťaťa!“

„Dieťa nie je registrované.“

„Vráť mi ho! Vráť mi môjho syna, ty hnusák!“

„Upozorňujem vás... Budem donútený... Stáť!“

„Vráť mi môjho syna, ty bastard! Sviniar! Samotársky sviniar!“

„Čo si to povedala?!“

„Samotársky sviniar!“

„Zopakuj to!“

„Samotársky...“ Zzzzzz. Zz.

Akoby sa jej svaly akosti premenili navodu. Sklátila sa nazem ako mech navíno.

Cililing-cililing!

„Prepáčte... Amy... môžeme odísť?“ prebudilo sa modrooké dievča vbelasých šatách.

„Nie. Zisti príbuznosť spredchádzajúcou vzorkou.“

„Ale veď ste povedali...“

„Povedal som nie! Zisti! Príbuznosť!“

„Čo si urobil smojou mamou?!“

„Nechoď kumne, ty malý bastard!“

„Mama! Mamička!“

„Zistený priamy príbuzenský vzťah rodič – dieťa.“

„To bolí. Len som sa chcel hrať nanaháňačku.“

„Ale prečo? Nechápem, prečo?“ pýta sa modroočka všatách.

„Ste povinná čakať napríchod veliteľa našej jednotky.“

„Načo? Prečo?“ Je zmätená. Dotýka sa hrude, obzerá si dlaň. „Prepáčte... Zdá sa, že mlieko mi... Je to trápne... Prezliekla by som sa.. Som celá...“

„Porušili ste Zákon voľby. Podľa štvrtého odseku Zákona sa považujete zanezodpovedného rodiča avaše dieťa sa pokladá zanezákonne narodené.“

„Veď je celkom malá... Chcela som... Skrátka som nestihla!“

„Nehýbte sa! Sme povinní čakať napríchod veliteľa mojej jednotky. Len on je podľa zákona splnomocnený pichnúť vám injekciu.“

„Injekcia? Striekačka? Chcete domňa pichnúť striekačku? Nakaziť ma starobou?!“

„Ovašej vine je rozhodnuté. Prestaň revať! Čo si sprostá, či čo? Ovašej vine je rozhodnuté!“

„Ale ja... Ale... Ale veď...“

Atu zmaľovaná aziatka, celý čas pokojne stojaca, akoby znej vybrali baterky, urobí ťah, aký som odnej nečakal: skrátkym rozbehom vrazí plecom dojednej zostien, celú ju prebúrava aspolu sňou letí dozahmlenej priepasti. Jej dcéra ničomu nerozumie. Ani ja nie. Nasvojich nožičkách dokrivká kzívajúcej diere amrmle:

„Mama? Mama?“ Doširoka sa usmievam.

Dievčatko sa spúšťa navšetky štyri, potom nabrucho, je odhodlaná zliezť zadkom napred doničoty, akoby zliezala zpohovky. Len-len že som ju stihol chytiť. Plače.

„Pustite nás...“

„To bolí. Chcel som len...“

„Drž hubu!“

Pridŕžajúc zvíjajúce sa dievčatko prisebe, odkopávam odtrhnutú gebuľu bábiky ako loptu. Vzápätí mizne zozáberu. Chlapec namňa pozerá, akoby som bol sám satan. To nič, ešte nevie, čo ho čaká.

„Veď ešte neprišiel ten váš veliteľ. Pustite nás! Prosím, veľmi pekne vás prosím! Nič nepovieme, nikomu nič nepovieme, čestné slovo.“

„Vy! Porušili! Ste! Zákon! Voľby! Vy!“

„Mama?“ pýta sa ma maličká. Ružová čiapočka sa jej zošmykla doočí.

„Prosím vás... Čo by som mohla...“

„Spravili! Ste si! Nelegálne! Dieťa! A! To!“

„Čo len budete chcieť... Ak chcete, môžem...“

„Znamená! Že! Vám! Bude! Pichnutá! Injekcia! Podľa! Zákona!“

„Pozrite...“

„A! Dieťa! Vám! Bude! Odňaté!“

„Ale veď som len nestihla! Chcela som, ale nestihla!“

„To sa ma netýka!“

„Prosím vás! Kvôli nej... Kvôli dievčatku... Aspoň kvôli nej! Pozrite sa naňu!“

„Nehovorte tak, nehovorte tak!“

„Ak nechceš žiť ako človek, tak ži ako dobytok! Adobytok starne! Dobytok dochne!“

„Prosím vás!“