Start

Jude Deveraux

FOR ALL TIME

Copyright © 2014 by Deveraux, inc.

This translation published by arrangement with Ballantine

Books, an imprint of The Random House Publishing Group,

a division of Random House.

Translation © 2015 by Ľuba Nitrová

Cover design © 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2015 by ikar

Z anglického originálu For All Time (Ballantine Books,

New York 2014) preložila Ľuba Nitrová.

Redigovala Hana Brunovská.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 696. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava. 

ISBN 978-80-551-4132-9

Kapitola 1

NANTUCKET

Graydon Montgomery nemohol odtrhnúť oči od mladej ženy. Nevesta a jeho bratranec Jared, ženích, stáli v prednej časti malej kaplnky, pastor medzi nimi, a Graydon cez túto skupinku videl až na ňu. mala oblečené modré šaty družičky, držala kyticu kvetov a bola zaujatá iba obradom.

Isteže, bola pekná, ale nebola to bežná krása. Nebola typom ženy, za ktorou sa ľudia otočia dvakrát. S oválnou tvárou, očami farby zvončekov a bezchybnou pleťou vyzerala ako dievča, aké by ste mohli vidieť v novinách v rubrike Debutantka plesu. mohla nosiť perly a dlhé rukavice, ale radšej by bola v džínsoch.

Kým štyria hlavní účastníci svadby ešte pred chvíľou čakali vonku, v malej kaplnke nastal rozruch. V poslednej chvíli pred začatím obradu sa stalo čosi, čo spôsobilo veľký chaos. Za normálnych okolností by sa Graydon snažil zistiť, čo sa deje, ale nie dnes. Dnes pútala jeho pozornosť ona.

Z kaplnky sa ozývali rozčúlené výkriky a praskot nábytku rúcajúceho sa na zem. Dve družičky s ďalším družbom podišli ku dverám, aby zistili, čo sa deje, ale Graydon zostal stáť na mieste. Ani nebol zvedavý. Chcel sa len pozerať na chrbát mladej ženy. mala dlhé svetlé vlasy, ktoré sa jej vlnili na chrbte, a peknú postavu. Nie vyzývavú, ale súmernú a príťažlivú.

Graydon bol akoby izolovaný od hluku a ruchu naokolo. Len nejasne si uvedomoval okolie, veľký stan, ktorý bol pripravený na večeru a tanec, mesačné svetlo na stromoch v okolí aj jasne osvetlenú kaplnku, kde by mala byť svadba. Zdalo sa, že je schopný premýšľať len o tom, čo mu pred chvíľou povedala mladá žena.

Keď Graydona požiadali, aby sprevádzal družičku cez uličku, myslel si, že to bude ľahká, príjemná úloha. Koniec koncov bol zvyknutý na červené koberce a rozličné obrady.

Keď ho však predstavili mladej žene, ohromila ho tým, čo mu povedala – a ešte stále sa nespamätal.

Keď sa hluk v kaplnke konečne utíšil a oni boli pripravení vojsť dovnútra, Graydon sa postavil vedľa nej a ponúkol jej rameno. Položila mu ruku na predlaktie, on sa na ňu vrelo usmial, zakryl jej dlaň svojou a jemne jej ju zovrel.

Bez slova si ruku vytrhla, dva kroky cúvla a zagánila naňho. O význame toho gesta sa nedalo pochybovať: nechcela nijaké dôvernosti. A zdalo sa, že k nim patrí aj prívetivosť.

Graydon si nikdy nepomyslel, že by ho niekto mohol pripraviť o reč, ale keď videl jej hnev, zrazu sa mu všetky slová vytratili z mysle. Zmohol sa len na to, že tam stál a žmurkal. Nakoniec sa mu podarilo prikývnuť na súhlas. Žiadne dojatie, žiadne úsmevy, len to, čo bolo nutné, aby odviedli svoju prácu.

Keď spolu kráčali uličkou, držala si od neho odstup. Jej ruka spočívala v ohybe jeho lakťa, ale jej telo bolo vyše pol metra od neho. Graydon držal hlavu vysoko a robil, čo mohol, aby prehltol svoju urazenú hrdosť. Nikdy predtým mu žena nedala najavo, že je... nuž teda, odporný. Pravdupovediac, nijaká žena sa ešte nikdy doteraz nesnažila ujsť od neho.

Nebol naivný – dobre vedel, že všetko to lichotenie a flirtovanie, ktoré určovalo jeho život, zapríčinili „nešťastné okolnosti jeho narodenia“, ako to často zdôvodňoval, ale aj tak... To, že s ním nechcela mať nič spoločné, zranilo jeho ego.

Keď prešli do prednej časti kaplnky, zdalo sa, akoby sa jej uľavilo, že môže odísť. Zabočila doľava a Graydon šiel na druhú stranu, aby tam počkal, až príde k oltáru nevesta so svojím otcom.

V priebehu obradu si Graydon nemohol pomôcť, vyzeral spoza nevesty a ženícha, aby sa na ňu pozrel. Ako sa volá? Toby, či inak? Určite to bola prezývka; premýšľal, aké je jej skutočné meno.

Keď sa obrad blížil ku koncu, Graydon mal zrazu starý známy pocit, ktorý ľudia volajú „puto dvojičiek“, a vedel, že prišiel jeho brat. Rozhliadol sa doľava cez dav ľudí, ktorý sa natlačil do kaplnky. Rodina sedela na stoličkách, ale zadná časť kaplnky bola plná hostí, ktorí stáli a sledovali obrad. Graydonovi trvalo len pár sekúnd, kým našiel svojho brata úplne vzadu, zámerne skrytého za inými ľuďmi. Rory nebol vhodne oblečený na svadbu, ale jeho kožená bunda a športové nohavice zapadali do amerického štýlu. Aspoňže jeho brat nemal džínsy.

Rory spýtavo kývol smerom k plavovlasej družičke. Ešte nikdy nevidel svojho brata, aby sa tak uprene díval na nejakú ženu, a bol zvedavý na dôvod.

Ako to už býva v prípade jednovaječných dvojčiat, on a jeho brat si často porozumeli aj bez slov. Ale Graydon nemal ako bratovi zveriť jedinú myšlienku, čo mu mátala v mysli: Ona nás dokáže rozoznať.

Rory sa zamračil, dávajúc Graydonovi najavo, že nepochopil. Naklonil hlavu na jednu stranu a Graydon prikývol. Povedali si tým, že sa čo najskôr stretnú vonku. Graydon potom obrátil svoju pozornosť naspäť k mladej žene. O chvíľu mali spolu znovu prejsť uličkou – a on sa na to tešil.

Kapitola 2

Po obrade Toby vyšla z kaplnky a vydala sa do veľkého stanu privítať svadobných hostí. Hoci nebola profesionálnou plánovačkou svadieb, urobila väčšinu práce, aby dala túto slávnosť dohromady. Mnohé nápady prišli na um jej priateľke Alix, neveste, ale Toby strávila nekonečné hodiny plánovaním a odoprela si spánok, aby všetko dotiahla do konca. Keď sa počas posledných pár týždňov objavil nejaký problém, riešením bola odpoveď: „Opýtajte sa Toby.“ Tešila sa, že je schopná vyriešiť väčšinu problémov. A jediné, po čom práve teraz túžila, bolo vidieť všetkých šťastných, potom si mohla svadbu naozaj vychutnať.

„Slečna Wyndamová, nemám v úmysle okrádať vás o čas, ale rád by som sa vám ospravedlnil,“ povedal mužský hlas za ňou. Vedela, kto to je, lebo jeho hlas bol výrazný: hlboký a hladký. Priveľmi hladký. Priveľmi klzký. Priveľmi kultivovaný. Priveľmi rovnaký ako všetci muži, ktorých sa jej matka snažila nanútiť.

Toby zaváhala, kým sa k nemu obrátila a pozrela naňho. Včera večer ona a jej spolubývajúca Lexie vzali nevestu na pohárik. V zadnej časti reštaurácie, kam vošli, sedel muž s dievčaťom na kolenách a ďalšie dve spolustolovníčky sa smiali na všetkom, čo povedal. Keď videl, že vstúpila Toby a jej priateľky, zložil si dievča z kolien, vstal a šiel k ich stolu. Usmieval sa tak, akoby chcel vyjadriť očakávanie, že mladé ženy sa okamžite prestanú zhovárať a venujú všetku pozornosť jemu. Bol príťažlivý, ale niečo na ňom – azda jeho opovážlivosť alebo jej pocit, že ten muž je trochu povrchný – sa Toby okamžite znepáčilo. Zdvihla kabelku a pobrala sa preč, ďalšie dve ženy ju nasledovali.

Neskôr v ten večer sa družba, ktorý ju poprosil o prepáčenie, pokúsil tváriť tak, aby Toby a Lexie uverili, že to on bol v bare minulú noc. Ale Toby vedela, že to nebol on. Nech už si na to našiel akýkoľvek dôvod, ona nemala rada klamárov.

Otočila sa a pozrela naňho. Vyzeral ako jeho vzdialený bratranec Jared Kingsley, ktorý bol Tobiným priateľom a domácim pánom, ale tento muž bol mladší a... nuž... upravenejší. Stál rovno a meravo ako mramorová socha. Vlasy mal bezchybne učesané, na oblečení ani smietku, smoking perfektne vyžehlený. Bol tak dokonale oholený a čistulinký, že ani nevyzeral ako skutočný.

„Netreba sa ospravedlňovať,“ povedala, míňajúc ho. „A teraz, ak mi prepáčite, musím sa venovať hosťom.“

„Ako ste to vedeli?“ spýtal sa.

Toby čakalo naozaj ešte veľa práce so svadbou, ale zachytila výzvu v jeho hlase. „Ako som vedela čo?“

„Že to bol môj brat v bare včera v noci, a nie ja.“

Chcelo sa jej zasmiať. Isteže, strieľa si z nej. Podľa nej tí dvaja vôbec nevyzerali rovnako. Ovládla sa, a keď naňho opäť pozrela, podarilo sa jej dokonca trochu usmiať. Koniec koncov bol to Jaredov bratanec. „Váš brat vyzerá ako pirát, zatiaľ čo vy pôsobíte ako... právnik.“ Otočila sa a vyrazila späť do veľkého stanu.

„Takže si myslíte, že sme rovnakí,“ povedal za jej chrbtom.

Toby sa zastavila. Lichôtky na ňu nepôsobili, ale človeku, ktorý ju dokázal rozosmiať, venovala svoju pozornosť. Otočila sa opäť k nemu. Stáli v hájiku obkolesujúcom dva stany a kaplnku, jediné svetlo prichádzalo z nej. To akoby pozlacovalo priestor okolo nich. „Dobre teda,“ povedala a pozrela naňho. „Ako znie vaše ospravedlnenie?“

„Pirátska alebo právnická verzia?“

Zdalo sa, ako by vôbec nemienil byť vážny. Neusmiala sa však. „Prepáčte, ale mám prácu.“ Znovu sa obrátila.

„Môj brat sa dostal do problémov a ja ho kryjem,“ povedal. „Uchránim tak nášho otca pred hnevom, lebo sa bojím, že by to uškodilo jeho zdraviu.“

Dokázala rozoznať pravdu, a tak naňho znova pozrela. Toby vedela veľa o rodičovských problémoch.

„Zvyčajne,“ povedal, „nie, vlastne vždy nám to vyjde. Vy ste prvá, kto okrem rodiny zbadal, že sme sa vymenili. Naozaj sa ospravedlňujem. Keďže si vaša priateľka myslela, že som ten, koho videla včera večer v bare, bolo pre mňa jednoduchšie správať sa, akoby mala pravdu. Dovtedy som ani nevedel, že môj brat je na ostrove... “

Keď skončil, iba tam stál a díval sa na ňu s nerozlúštiteľným výrazom na tvári. Mal pevné čeľuste a rovný nos. oči hlboké, tmavomodré, nad nimi ťažké čierne obočie. Ústa mal zvlnené, akoby sa práve chystal usmiať, ale zároveň bolo v jeho výraze niečo prenikavé, čo na ňu pôsobilo ako tajomná hĺbka, ktorú ukrýval pred ostatnými.

„Možno som to celé priveľmi rýchlo uzavrela,“ povedala a venovala mu slabý úsmev. „Prečo nevojdete dnu a nedáte si niečo na jedenie? A ďakujem, že ste prišli na Nantucket, aby ste ma odprevadili uličkou.“

„Bolo mi potešením.“

Pozeral na ňu takým pohľadom, aký u nikoho nikdy predtým nevidela, ako by nechápal, kým – alebo čím Toby je. Začala sa cítiť nepríjemne.

„Dobre teda,“ povedala. „Nechám vás, aby ste mohli... ehm, nájsť svojho brata.“ Znova sa od neho odvrátila.

„Neviete, kde by som sa mohol ubytovať?“

Opäť sa k nemu zvrtla a zamračila sa. „Myslela som si, že všetkým zabezpečili nocľah.“ S Lexie sa horúčkovito usilovali, aby mal každý hosť kde prespať. Tento muž priletel z Mainu s jediným cieľom, aby bol na svadbe družbom. Vari sa ona a Lexie zabudli postarať práve jemu o ubytovanie? „Ospravedlňujem sa, že sme vás obišli,“ povedala, „ale dozaista pre vás niekde nájdeme posteľ.“

„Prepáčte, nevyjadril som sa jasne,“ povedal. „Mám ubytovanie na dnes, ale chcem zostať na Nantuckete taký týždeň. Možno by som si mohol prenajať byt.“

Za iných okolností by mu povedala, že to, čo chce, je takmer nemožné. Letné počasie na Nantuckete bolo priam božské, ako v rozprávke. Teplé, ale nie horúce; chladné, ale nie studené; slnečné, ale bez páľavy; stály vetrík, ktorý osviežoval. Raj, ktorý vytváralo perfektné počasie, pritiahol v lete okolo šesťdesiattisíc turistov a všetci si museli rezervovať pobyt vopred.

Ale tento muž bol príbuzný rodiny Kingsleyovcov a tí vlastnili na ostrove niekoľko domov. „Spýtam sa Jareda,“ povedala. „Je často v New Yorku, takže by ste možno mohli bývať v jeho dome. Alebo v penzióne, ale to...“ Odmlčala sa.

Pousmial sa. „Chceli ste povedať, že je tam moja teta, a zdá sa, že si vytvorili... s otcom nevesty istý vzťah?“

Toby sa usmiala. „Áno, vytvorili. Je teta dôvodom, prečo tu chcete zostať?“

„Chcem si urobiť prázdniny,“ povedal. „Doma si viem málokedy urobiť voľno, ale pomyslel som si, že možno práve teraz by som si to mohol zariadiť.“

Toby nazrela do stanu. Zdalo sa, že vnútri je všetko v poriadku. Dodávatelia občerstvenia boli veľmi skúsení a bufetové stoly neostali ani na okamih prázdne. Kapela už dorazila a časť priestoru uvoľnili pre tanec. Všetci v tej chvíli pôsobili šťastne, jedli, pili a smiali sa.

Opäť pozrela na toho muža. Ako sa to vlastne volá? Za posledných dvadsaťštyri hodín sa zoznámila s toľkými ľuďmi, že si nemohla spomenúť na všetky ich mená. „Odkiaľ ste? Váš prízvuk...“ Zarazila sa, nezdalo sa jej zdvorilé povedať, že má mierny, takmer neidentifikovateľný prízvuk.

Ale on sa usmial. „Môj učiteľ angličtiny bude mať pocit, že zlyhal, rovnako ako moji americkí príbuzní. Som z Lanconie, ale môj starý otec pochádza z Warbrooku v Maine. Keď som vyrastal, trávil som tam každé leto.“

„Vy a váš brat?“

„Áno,“ prisvedčil. „Bol som tam s mojím bratom Rorym a asi so stovkou ďalších príbuzných. Bolo to vždy vzrušujúce, najšťastnejšie chvíle v mojom živote, naozaj. A čo vy? Ste rodáčka z Nantucketu?“

„Ó, nie. Ani náhodou. Lexie – moja spolubývajúca – by povedala, že sa mi nedostalo tej cti. Je potomkom pôvodných majiteľov ostrova, prvých Angličanov, ktorí tu žili. Moji predkovia priplávali na palube Mayfloweru, ale Lexie hovorí, že kým sa neusadili na Nantuckete, boli to len chudobní, smutní disidenti.“

„Nedostalo sa im tej cti,“ povedal a úsmev mu zmäkčil tvár. „Moji predkovia patrili ku kmeňom bojovníkov odetých do medvedích kožušín, ktorí medzi sebou nesmierne radi bojovali. Čo by si vaša spolubývajúca pomyslela o nich?“

„Bolo by jej vás veľmi ľúto,“ povedala Toby a vymenili si úsmevy. Chvíľu mlčali. „Radšej idem pozrieť, či má každý, čo potrebuje. Mali by ste si dačo zajesť.“

„A čo vy? Už ste jedli?“

Toby si vzdychla. „Od rána ešte nie. Mala som tu priveľa roboty. Niektoré kvety zvädli, lietadlo so zásobami priletelo neskoro, jeden z členov kapely sa necítil dobre, a potom, samozrejme, bolo treba zachovať tajomstvo a... Prepáčte. Je to viac, než ste chceli vedieť. Musím ísť.“ Ale ani sa nepohla.

„Takže to všetko je vaša práca? Vy ste sa o to postarali?“

„Viac-menej. Mnohé navrhla nevesta a veľmi mi pomohla Lexie, ale ona má veľa iných povinností, takže...“ Toby pokrčila plecami.

„Budem hádať. Lexie nie je až taká pedantná na detaily, radšej to nechala na vás.“

„Ach, áno!“ povedala Toby. „Milujem Lexie, ale keď sa toho nakopí priveľa, radšej ujde.“

„Ako znie ten americký výraz, že sa to vybavilo?“

„Myslíte: samo sa to?“ spýtala sa Toby.

„Áno. Keď sme boli deti a bolo treba niečo robiť, môj brat sa schoval pod stôl, ktorý zakrýval veľký obrus. Myslím, že môj otec vedel, kde je, ale Roryho výčiny ho zabávali. A čo vy?“

„Výčiny vášho brata by ma nezabávali.“

„Nie, myslel som...“ Graydon sa odmlčal a po prvý raz sa zasmial, odhaliac dokonale biele zuby.

Toby uvoľnila vystreté plecia, a keď sa obzrela k stanu, želala si, aby dnes nemusela prehodiť pár slov s každým, kto sa zúčastnil na svadbe.

„Myslím, že budete musieť ísť dnu,“ povedal.

„Áno, budem musieť. Ani neviem, ako k tomu došlo, ale zrazu som sa stala svadobnou organizátorkou.“

„Tipujem, že to bolo preto, lebo vedeli, akú perfektnú prácu urobíte.“

„Veríte, že som taká?“ Jej hlas znel rozmarne.

„Bezvýhradne.“ Oči sa mu smiali a ligotalo sa v nich svetlo zo stanu. „Kto vás takú pozná?“

„Možno Jared. Váš bratanec.“ „Oddeľujú nás generácie,“ povedal, „ale, bohužiaľ, je to môj pokrvný príbuzný. Myslím, že by som vám to mal vynahradiť.“

Toby zmizol úsmev z tváre a cúvla. Mesačné svetlo s mužmi vždy niečo porobí. V nasledujúcej sekunde sa jej pravdepodobne dotkne. „Radšej by som...“

„A čo ak by som vošiel dnu a doniesol vám niečo na jedenie?“

„Čože?“

„Neviem veľa o organizácii svadieb, ale z toho, čo som videl, usudzujem, že ak by ste dnu vošli vy, ihneď vás obklopia ľudia s otázkami ako... “

„Kde je ten kečup? Už sa ma na to dvakrát pýtali.“

„Presne to som si myslel,“ povedal. „Ak ostanete tu, mimo dohľadu, môžem ísť dnu, vziať nejaké jedlo a pitie a priniesť ich sem. Aspoň sa najete, kým sa tam budete musieť vrátiť.“

„To by som nemala,“ povedala Toby, ale jej hlas neznel dosť presvedčivo. Dúfala, že sa jej podarí ubziknúť, keď sa ostatní pustia do tanca, ale potom sa môže s jedlom rozlúčiť. „Myslíte, že by som mohla dostať zopár mušlí?“

„Donesiem pol tucta z grilu, ešte budú horúce. Čo si želáte okrem toho?“

Toby si náhle uvedomila, aká je hladná, a keď naňho pozrela, usmial sa. „Dala by som si zo všetkého trochu.“

„Máte rada šampanské?“

„Milujem ho.“

„Čokoládu?“

„Najmä na jahodách,“ povedala.

„Urobím, čo bude v mojich silách. Držte mi palce.“

„Želám vám, aby ste našli roh hojnosti a šťastia,“ povedala.

„Pokúsim sa splniť, čo mi želáte.“ Vkĺzol do tmy a na chvíľu jej zmizol z dohľadu, ale potom ho videla na konci radu pultov s občerstvením. Nebolo tam veľa ľudí, väčšina z nich sedela pri stoloch. Toby očakávala, že mladík vezme podnos a začne naň klásť jedlo, ale on urobil čudnú vec. Potichu sa prihovoril jednej z pracovníčok, peknej mladej žene. Prikývla, na chvíľu zmizla a potom sa vrátila s podnosom.

Otočil sa a pozrel na Toby, ktorej bolo pri temnom vchode do stanu vidno len tvár, a spýtavo zdvihol obočie. Prikývla. Áno, ten podnos je akurát.

Sledovala, ako Graydon kráča s čašníčkou popri pultoch a ukazuje na jedlo, ktoré chce mať na podnose. Podnos niesla ona, nie on. Oslovil mladého muža za dlhým stolom a ten sa hneď otočil ku grilu. Povedal niečo inému čašníkovi, ten šiel k baru a vrátil sa s fľašou šampanského a dvoma vysokými pohármi. Jaredov bratanec ešte nebol ani v polovici radu pultov a už zamestnal troch ľudí, ktorí sa náhlili, aby splnili jeho pokyny. „To je zvláštne,“ vyriekla Toby nahlas.

„Tu si!“ povedala Lexie a zastala vedľa Toby. „Prečo nie si vnútri? A čo je zvláštne?“

Toby nepozrela na Lexie, ale chytila ju za ruku, aby nešla ďalej do svetla. „Psst. Ja sa tu skrývam.“

„Ja tiež.“ Lexie obišla Toby a pozrela sa okolo dverí. „Pred kým sa skrývaš ty? Ja pred Nelsonom a Plymouthom.“

Toby pokrútila hlavou, keď čašníčka zdvihla v klieštikoch biely chlieb, potom prikývla na celozrnný rožok.

Lexie sledovala, kam sa díva Toby. „Nie je to ten chlap, ktorého sme videli v bare? Ten, čo si k nemu bola taká nepríjemná, ale potom ťa ako družba odviedol k oltáru? Stála si od neho tak ďaleko, že si bola takmer mimo ostrova.“

„Nebolo to také zlé,“ povedala Toby. „Ale oni sú dvaja.“

„Takže si urazila oboch?“

Toby prikývla na kapustový šalát, ktorý jej ukazovala čašníčka. „Ako sa len volá? Nemôžem si spomenúť.“

„Ktorý? Ten chlapík v bare alebo ten, ktorý ťa viedol uličkou?“

„Tento, ten z uličky,“ povedala Toby. „Čo je s tebou? Hovoríš, ako by si sa hnevala.“

Lexie odstúpila od vchodu do stanu. „Štyria ľudia mi povedali, že Nelson kúpil zásnubný prsteň.“

„Pre teba?“

„To nie je vtipné,“ povedala Lexie.

Toby posledný raz prikývla na jedlo, potom ustúpila dozadu a pozrela na svoju priateľku. „Vedela si, že k tomu dôjde. Chodíš s tým chlapcom už roky, tak je len samozrejmé, že ťa požiada, aby si si ho vzala. Myslíš, že to chce urobiť dnes večer?“

„Pravdepodobne. To je dôvod, prečo sa mu vyhýbam. A Plymouth je tu tiež. Aj pred ním sa schovávam.“

Roger Plymouth bol Lexin šéf a podľa Tobinho názoru považoval Lexie za oveľa viac než len svoju osobnú asistentku. Hoci dievčatá spolu bývali vyše dvoch rokov, Toby sa len nedávno stretla s Lexiným šéfom. Nepočula o ňom ani jedno dobré slovo, takže bola šokovaná, keď ho uvidela. Roger Plymouth bol vysoký, svalnatý a krásny na umretie. Bol taký očarujúci, že ľudia často len nemo stáli a dívali sa naňho. Ale Lexie prisahala, že ona je imúnna voči jeho zovňajšku a že Roger je tá najväčšia pliaga na zemi.

„Napadlo ti niekedy, že tvoje váhanie, pokiaľ ide o Nelsona, má niečo do činenia s tým, aká si príťažlivá pre Rogera Plymoutha?“

„Keďže nijaká príťažlivosť nejestvuje, prečo by som na to mala myslieť?“ spýtala sa Lexie. „Ten človek znamená len samé nepríjemnosti.“

„Určite nie,“ povedala Toby, rozhliadala sa po stane a premýšľala, kam sa mohol podieť ten chlap so všetkým jedlom.

Lexie na ňu hľadela. „Odišiel s niekým tamto pomedzi kríky.“

„Kto?“ spýtala sa Toby.

„Ten muž, čo ťa tak fascinuje. Volá sa... Grayson. Nie, Graydon Montgomery. Prečo si sa naňho prestala vyškierať?“

„Nikdy v živote som sa na nikoho nevyškierala!“

„Cha!“ vyprskla Lexie. „Videla som na vlastné oči, ako si robila z mužov kňučiacich idiotov tým svojím pohľadom ,ako sa opovažuješ čo len pomyslieť, že by si sa na mňa mohol pozrieť!‘ Kiežby som to dokázala! Pozrela by som sa tak na Plymoutha a sledovala, ako sa plazí.“

„Plazil by sa ďalej za tebou,“ povedala Toby. „Tak s kým sa to Graydon rozprával?“

„Nevidela som a vošli do krovia. Nebola to žena, ak ťa trápi len to. Ak sem príde, zmiznem. Povedz mi, čo mám robiť s Nelsonom a s tým jeho prsteňom.“

„Mala by si mu povedať áno alebo nie,“ zadumala sa Toby. „Vyjadri sa jasne. Máš ho rada?“

„Isteže mám, ale srdce sa mi pri ňom nerozbúcha ako bláznivé. Možno je to dobre. Mali by sme sa vziať, presťahovať sa do domu, ktorý zdedil, a mať dve deti. Bolo by to skvelé. Nemohla by som si v živote želať viac.“

Toby sa obzerala po celom stane, ale nikoho nevidela. „Ale ty si vždy chcela zažiť dobrodružstvo,“ povedala priateľke. „A možno stretnúť dobrodružného muža.“

Lexie ignorovala poslednú časť tohto vyhlásenia. „Myslela som, že by sme možno my dve mohli ísť spolu na nejakú plavbu. Vezmem si pas a...“ Pri pohľade na Toby nedokončila vetu. „Tak čo máš s tým chlapom Graydonom? Chápem to tak, že si mu odpustila klamstvo, že to nebol on, ale jeho brat. A mimochodom, ako vieš, či to nebol jeden a ten istý?“

„Pretože piráti a právnici nie sú rovnakí,“ povedala Toby s úsmevom.

„Čo to má znamenať?“

„Nič. Je to len vtip.“ Pozrela na Lexie. „Dúfam, že vieš, že sa budeš musieť postaviť k tomu problému čelom. Nelson je veľmi milý človek, a ak by si si ho vzala, môžeš naďalej pracovať pre Rogera Plymoutha a nikdy nemusíš opustiť svoj milovaný ostrov.“

„Ja viem,“ povedala Lexie. „Myslím, že by bolo normálne a rozumné povedať áno Nelsonovi a zveriť ti organizáciu našej svadby. Myslíš, že by som mohla byť v čiernom?“ „Lexie,“ povedala Toby pevne, „ak to cítiš takto, nemala by si ani premýšľať o tom, že povieš áno Nelsonovi.“

„Som si istá, že máš pravdu. Ja len... dnes večer nechcem rozhodovať o celej svojej budúcnosti. Och, nie!“

„Čo sa deje?“

„Myslím, že som zahliadla Plymoutha. Stále nemôžem uveriť, že si ho sem pozvala. Kde sa zloží, keď má dom plný hostí? Alebo už skočil do postele s jednou či dvoma návštevníčkami?“

Okrem toho, že Roger bol krásny, bol aj veľmi bohatý a vlastnil dom za niekoľko miliónov dolárov nad morom. Podľa pôvodného plánu mal byť v čase svadby preč a súhlasil, aby do jeho domu so šiestimi spálňami nasťahovali hostí. Ale pre zmeny v organizácii svadby na poslednú chvíľu mu Toby zavolala a spýtala sa, či by ako družba mohol odviesť Lexie uličkou v kostole.

Bolo zaujímavé sledovať, ako ten muž vzhliada k Lexie, ani čo by to bola tá najkrajšia, najžiaducejšia žena na svete.

„Neviem, kde bude Roger,“ povedala Toby, keď sa znovu rozhliadla po stane. „Určite ťa zaujíma, kde sa zloží na noc.“

„Radšej sa mu vyhnem,“ povedala Lexie rýchlo. „Páči sa ti ten chlap Graydon, však?“

„Neviem,“ zaváhala Toby. „Práve som sa s ním stretla a zdá sa, že je celkom príjemný. Chce zostať na Nantuckete asi týždeň, tak som povedala, že by som mu mohla nájsť ubytovanie. Možno by mohol zostať v dome Kingsleyovcov, pretože Jared bude pravdepodobne v New Yorku.“

„Prečo sa pýtal na ubytovanie teba? Prečo nie jedného z jeho vlastných príbuzných? Ja som tiež jeho sesternica a potom je tu jeho teta Jilly. A okrem toho, prečo si túto cestu nenaplánoval vopred?“

„Len pred troma dňami ho požiadali, aby bol družbom,“ povedala Toby. „Myslím, že sa mu na Nantuckete zapáčilo. Možno chce vidieť ostrov. To sa stáva.“ Mnoho ľudí sem prišlo na návštevu a napokon tu zostali.

„Asi vieš, pravda, že sa po celý obrad díval len na teba?“

Toby bola vďačná, že stojí v tme, a tak nevidno, ako sa jej krv nahrnula do tváre. „Videla som, že na mňa niekoľkokrát pozrel, to áno.“

„Pozrel? Cha! Ten muž sotva zažmurkal. Takže teraz chce chvíľu zostať na Nantuckete a požiadal ťa, aby si mu pomohla nájsť miesto na bývanie. Aké zaujímavé.“

„Vieš,“ povedala Toby pokojne, „tuším som práve zbadala Nelsona mieriť k nám. Nie je to škatuľka s prsteňom, čo drží v ruke? Myslím, že som videla záblesk diamantu.“

Lexie sa stiahla ďalej do tmy. „Nevypočula si si to až do konca,“ povedala a zmizla.

„Som si istá, že nie,“ zamrmlala Toby, ale potom sa prestala zaoberať Lexinou otázkou, či by sa mala, alebo nemala vydať za Nelsona. Od chvíle, keď Toby spoznala Rogera Plymoutha, myslela si, že on je problém, nie Nelson. Keď Toby osamela, opäť sa rozhliadla po stane, ale po Graydonovi nebolo ani stopy. S povzdychom zamierila dovnútra. Zrejme sa už nevráti, takže asi bol čas vrátiť sa do práce.

„Môžem vás odprevadiť k stolu?“

Toby sa zastavila a nemohla premôcť úsmev, od ktorého jej takmer pukla tvár. Keď sa otočila, aby pozrela na Graydona, jej výraz bol už miernejší. Ponúkol jej rameno a ona sa ho chytila.

„Prosím, odpusťte, že meškám, ale môj brat ma stiahol zo správnej cesty.“

„Znamená to, že on vás tak zdržal?“

„Ak to znamená, že som bol odtiahnutý do krovia a pokarhaný, áno, to je ten správny výraz. Povedzte mi, slečna Wyndamová, máte súrodencov?“

„Nie, nemám. Som sama.“

„Tak vám jedného dňa možno porozprávam, o čo ste mali česť prísť.“

„Rada si to vypočujem,“ povedala Toby, usmievajúc sa naňho, keď sa ho držala pod pazuchou.

Graydon len pred chvíľou vyšiel z veľkého stanu, nasledujúc troch členov personálu, nesúcich jedlo a stoličky. Usporiadať malú súkromnú večeru trvalo dlhšie, než by si želal, ale on to urobil. Zdalo sa, že druhý, oveľa menší stan je prázdny a Graydon si ho hneď zabral pre seba. Stôl, stoličky, sviečky už boli vnútri, potom mal nasledovať on a slečna Wyndamová...

„Čo to, dočerta, robíš?“

Hlas jeho brata a britký štýl zahnali úsmev Graydonovi z tváre. Mal v pláne presvedčiť mladú dámu o svojich dobrých úmysloch, preto musel požiadať svojho brata, aby odložil na neskoršie to, čo od neho chce, nech je to čokoľvek.

„Dal som prichystať večeru,“ povedal Graydon. „S mladou dámou. Porozprávame sa neskôr.“

Odmietnutie brata bolo z jeho strany také neobvyklé, že Rory chvíľu mlčal od prekvapenia. Až keď sa jeho brat otočil chrbtom, Rory sa spamätal. „Ak nechceš mať pri večeri tretieho hosťa, musíme spolu hovoriť teraz.“

Graydon sa zastavil, na chvíľu zaťal zuby, potom sa zvrtol naspäť. Počkal, kým čašníci prešli okolo neho do malého stanu, potom vošiel s bratom do hájika vedľa stanov. „Vybavme to rýchlo. Čaká na mňa.“

Rory nedokázal skryť úžas. „Ty si zbalil dievča? Ty? Tuším ide o to dievča, pre ktoré si zo seba urobil blázna na svadobnom obrade. Je pekná, ale nie až tak, aby muž kvôli nej skákal do ohňa. Mohol by som ťa zoznámiť s...“

Rory ustúpil práve včas, aby sa vyhol bratovej pästi, ktorá mu takmer vrazila do tváre. Ak by spolu neboli strávili veľa času na tréningoch, Rory by teraz ležal na chrbte.

„Pri Naosovom hneve, to bolo o chlp!“ povedal prekvapene, iba tam stál a pozeral s vypúlenými očami.

Graydon si upravil manžety. „Myslím, že by som sa mal ospravedlniť, ale kvóta mojich ospravedlnení je na dnešný večer vyčerpaná. Chcel si mi niečo povedať?“

Nikdy predtým sa medzi bratmi nič podobné neudialo. Ale dnes Graydon, ten pokojnejší, takmer udrel vznetlivejšieho Roryho v prudkom hneve.

Rory zmenil postoj. „Čo? Ty si sa zamiloval? Do tohto dievčaťa? Na prvý pohľad?“ Oči sa mu rozšírili od úžasu.

„Nie,“ povedal Graydon. „Vôbec nie.“ Pozrel na svojho brata v tlmenom svetle. „Ona nás vie rozoznať.“

Rory zažmurkal. „Ako to vieš?“

„Vedela, že to v bare som nebol ja. Čo ti to napadlo, že si ju obťažoval?“

„Nechcel som. Aspoň nie konkrétne ju. Boli tam tri veľmi krásne dievčatá a povedal som im len ahoj. Tá, čo sa ti páči, zdvihla nos a odišla. Takto ma ešte neponížili... No, vlastne nikdy. Myslíš, že starneme?“

„Myslím, že len nechcela, aby ju obťažoval cudzinec.“

Rory sa pousmial. „Takže si prišiel na iný spôsob, ako ju zbaliť?“ Kývol k malému stanu. „Šampanské a jahody v čokoláde? To by malo stačiť. Tieto americké dievčatá...“ Rory znovu ustúpil, lebo sa zdalo, že jeho brat je pripravený mu jednu vraziť.

„Tak dobre,“ povedal Rory, „dosť bolo žartov. Ako vieš, že nás dokáže rozoznať?“

„Tá druhá družička, tá tmavovlasá, povedala, že ma videla v bare. Nerozmýšľal som, povedal som, že som tam bol. Blondína – volá sa Toby – sa na mňa naštvala, že klamem.“

„Ale ty si ju, dúfam, požiadal, aby ti odpustila?“

„Áno. Musím ísť, ale chcem, aby si pre mňa niečo urobil.“

„Niečo o nej zistil?“

„Nie!“ povedal Graydon. „To urobím ja sám. Chcem tu zostať,“ povedal ticho. Obzrel sa na svojho brata. „Vlastne mienim zostať na Nantuckete aspoň týždeň.“

Rory sa snažil skryť svoj úžas. Hoci všetci vedeli, že sú identické dvojčatá, boli to veľmi odlišné osobnosti. Jeho brat bol ten zodpovedný, ten, ktorý kládol povinnosť nad... no, dobre, nad život. Rory bol muž impulzu, muž, ktorý neveril na povinnosti v akejkoľvek podobe.

„Ako chceš zvládnuť, že budeš tak dlho preč?“ spýtal sa Rory. „Nemôžeš odísť ani na dvadsaťštyri hodín, aby to nezostalo bez následkov. Náš otec pošle vojsko, aby ťa našlo, a tvoj odchod bude v správach. Celá planéta ťa začne hľadať v nádeji na odmenu.“

„Nie, to zaručene neurobia,“ povedal Graydon a tvrdo pozrel na brata. „Nikto ma nebude hľadať, pretože ty zaujmeš moje miesto.“

Rory sa tomu zasmial. „Môžeme oklamať cudzích, ale naša rodina to zistí.“

„Kto? Naši rodičia? Málokedy sa vidíme. Vyzradia to naši príbuzní Montgomeryovci-Taggertovci? Ich lojalita má priam legendárne rozmery. Myslíš si, že novinári sú dosť bystrí, aby na to prišli?“

„A čo Danna?“ spýtal sa Rory.

Graydon si strčil ruky do vreciek preňho nezvyčajným gestom, skôr by to urobil Rory – a toho bratov ležérny postoj šokoval. „Ona bude zo všetkých najmenej vedieť, kto z nás je korunný princ. Vídam ju ešte menej ako svojich rodičov. Rory?“ Pozrel na svojho brata. „Urobíš to pre mňa.“

Medzi nimi boli roky nevyslovených slov. Graydon stokrát kryl Roryho. Kým boli deťmi, Graydon často vzal na seba vinu za hriechy, ktoré spáchal Rory. Keď boli mladší, bola to hra. Rory páchal neprávosti a Graydon za ne niesol vinu. Hovorieval: „Keď som tebou, zdám sa sám sebe menej... “

„Menej perfektný princ?“ dokončil Rory zaňho.

„Áno,“ povedal Graydon s úsmevom.

Ale keď vyrástli, ich blízki – a bolo ich naozaj veľa – na to prišli. V čase, keď mali chlapci dvanásť, už bolo známe, že ak sa udialo niečo dobré, urobil to Graydon. Zlé skutky boli Roryho špecialitou.

Rory sa zahľadel na brata, ktorý akoby sa zmenil na niekoho cudzieho. „A to všetko je kvôli nejakej dievčine, ktorá hovorí, že nás od seba odlíši?“ Rory si to neuvedomil, ale postavil sa vzpriamenejšie. Už len pomyslenie na to, že bude dlhší čas predstierať úlohu svojho brata, akoby s ním čosi porobilo.

„Ona nemá ani tušenia, že to, čo videla, má nejaký význam,“ povedal Graydon.

„Ale tvrdí, že odlíši korunného princa od bezzemka?“

„Nevie nič,“ povedal Graydon.

„Nevie, že raz budeš kráľom našej krajiny? Nevie, že si vezmeš dcéru vojvodu z Lanconie? Nevie ani len to, že odmietla zdvihnúť zadok v prospech budúceho kráľa? Čo vlastne vie?“

Graydon mal ruky stále strčené do vreciek. „Nevie nič. Ani slovo.“

„Nepozná ani legendu o tom, kto rozozná montgomeryovské-taggertovské dvojčatá?“

„Nie, samozrejme, že nie, Rory,“ povedal Graydon pevne. „Chcem zistiť, či...“

„Či čo?“ spýtal sa Rory s hnevom v hlase. „Chceš zistiť, či ju prinútiš zamilovať sa do teba pre nejakú hlúpu legendu? Bože, ale to je kruté! Nemôžeš to urobiť! Vy dvaja nemáte žiadnu budúcnosť. Vieš, že si ju nemôžeš vziať. A ani Danna, nech je akokoľvek milá, nezmierila by sa s tou chutnou plavovláskou.“

„Nie som do tej dievčiny zamilovaný, a ani to nemám v pláne.“ Graydon sa nadýchol. „Chcem len to, čo si ty mal od našich dvanástich rokov. Chcem na nejaký čas voľnosť. Ber to ako dlhšiu rozlúčku so slobodou.“ Tvár mal teraz takmer pri bratovej. „Celý týždeň ma budeš zastupovať. Rozumieš mi?“

„Iste,“ povedal Rory a o krok cúvol. Ešte nikdy nevidel svojho brata takého divokého a zlostného. Takmer si vedel predstaviť bojovníkov, z ktorých ich rodina pochádzala. „Zostanem v paláci a budem si užívať. Vychutnám každý deň a noc. Budem mať šampanské na raňajky.“

Graydon odstúpil. „To máš aj teraz, ale keď ja budem tu, ty sa budeš musieť venovať mojim povinnostiam doma. Môžem odložiť nejaké dôležité stretnutia, ale budeš sa musieť venovať charitatívnym záležitostiam, urobiť pár prezentácií a ísť aspoň na jedno slávnostné prestrihnutie pásky. Budeš všade tam, kde bude treba. Ja teraz idem na večeru s krásnou mladou dámou a... “

„Povedz jej to,“ naliehal Rory. „Sľúb mi, že jej povieš, kto si a prečo sa musíš vrátiť domov a nechať ju tu.“

Graydon sa neotočil, ale prikývol a potom sa vrátil do stanu.

Teraz si zasa Rory strčil ruky do vreciek a oprel sa chrbtom o strom. Brat mu práve vyrazil dych. Žiadosť, aby si s ním Rory vymenil miesto, nebola ničím neobvyklým, pretože to tak robili po celý život. Graydon zvyčajne prevzal úlohu Roryho, a urobili to tak ako nedávno, asi pred mesiacom, keď chcel mať Graydon jeden večer voľno od povinností. Roryho vždy bavilo sledovať, ako sa jeho puritánsky brat snaží byť ako on. Graydon nezvykol riadiť auto rýchlosťou 350 km za hodinu alebo sa pretekať na motorovom člne cez rozbúrené vody. „Ale ja by som neriskoval len svoj život, riskoval by som aj osud celého kráľovstva,“ povedal Graydon, keď sa Rory smial zdanlivej plachosti svojho brata. Graydonove slová ho však donútili prestať sa smiať. Povedal, že Rory je nahraditeľný, no Graydon nie. „ZMB,“ zašomral Rory. Ten výraz si vymyslel, keď boli ešte deti. „Zbytočný mladší brat.“ Napokon sa z toho stala skratka.

Roryho sebavedomie opäť utrpelo, keď Graydon začal vyhrávať u dievčat. Nedávno Rory požiadal Graydona, aby šiel na večeru s dievčaťom, s ktorým už niekoľko mesiacov chodil. Chcel ísť na párty, ktorú organizovala jeho bývalá priateľka, a obával sa, že jeho súčasné dievča by žiarlilo.

Pre Graydona nikdy nebolo ľahké ubziknúť svojim osobným strážcom, ale v ten večer sa mu to podarilo a výmena perfektne fungovala. Akurát potom Roryho priateľka chcela, aby sa stále správal tak ako v ten večer, keď sa vymenili. „Bol si taký romantický,“ hovorila dookola. „Pripomeň mi, čo som robil,“ povedal Rory. Zasnene si vzdychla. „Hral si na lutne, spieval si mi a kŕmil si ma bobuľami hrozna. Ty...“ Rory ju prerušil a nikdy viac nepožiadal svojho brata, aby šiel namiesto neho na rande. On a to dievča sa čoskoro nato rozišli. „Ty si sa tak zmenil,“ povedala, keď sa rozišli. „Bol to len jeden večer, ale mala som pocit, že som stredom tvojho sveta, potom si sa zas... vrátil k tomu, aký si bol.“

Neskôr sa Rory spýtal Graydona, čo si myslí o tej dievčine. „Veľmi pekná, ale má prázdnu hlavu. Chceš, aby som požiadal matku, nech ti niekoho nájde?“

Graydon bol zasnúbený s Dannou, ktorú už vybrali za manželku budúcemu kráľovi. Danna bola vysoká a krásna, úžasne vzdelaná a bola dcérou lanconianskeho vojvodu. Vynikajúco jazdila na koni, hrala na klavíri ako koncertná umelkyňa, bez problémov usporiadala a viedla večeru pre dvesto ľudí. Čo sa týkalo jej osobnosti, milovala charitatívnu prácu, nikdy nezabudla žiadne meno a vždy bola láskavá a ohľaduplná. Nikdy nešliapla vedľa, nikdy s nikým nestratila trpezlivosť.

Danna bola absolútne a úplne dokonalá, mala si vziať Graydona a stať sa kráľovnou Lanconie.

Jediný problém bol v tom, že Graydon Dannu nemiloval. Celkom sa mu páčila, no medzi nimi bolo iba priateľstvo. Ale tridsaťjedenročný Graydon vedel, že je načase, aby sa oženil a splodil následníka trónu. Ako vždy bral svoje povinnosti veľmi, veľmi vážne. Nebol ako jeho brat; nemohol sa oženiť len z lásky. Nie, Graydon si musel nájsť ženu, ktorá by zvládla všetky úlohy, vyžadované od princeznej a neskôr od kráľovnej. Hodiny stáť na nohách, neprestajne sa usmievať, oduševnene sa zapájať do charitatívnej činnosti. A tak ďalej. Musela byť tak isto oddaná veci, ako bol Graydon, a v tejto modernej dobe bolo takmer nemožné nájsť podobnú ženu.

Rory sa zahľadel na krajinu zaliatu svitom mesiaca.

V stane začala kapela hrať rock‘n‘ roll. Vedel jeho brat na tú hudbu vôbec tancovať? Graydon bol viac muž valčíkov ako tvrdý rocker.

Pravdupovediac, Rory tušil, že jeho brat zvládne výmenu celkom ľahko. Možno bude mať nejaké problémy, ale tie ho nadlho nezastavia.

Skutočný problém to bude pre Roryho. Vedel, že by mal vystrieť plecia a držať sa ako brat. Mal by pôsobiť neochvejne, nezlomne, s výzorom „ja budem kráľom,“ ktorý Graydon tak zdokonalil.

Nie, problém bol v tom, že Rory mal tajomstvo. Ukrýval ho tak hlboko, že o ňom nevedel ani jeho brat. Rory bol totálne a beznádejne zamilovaný do ženy, s ktorou sa mal oženiť jeho brat.

Odlepil sa od stromu a vzpriamil sa. Možno to bude od neho sebecké, ale urobí, čo sa bude dať, aby sa táto výmena uskutočnila. Niekoľko dní s Dannou je lepších ako nič. A prvé, čo sa Rory chystal urobiť, bolo zistiť, či by Graydonovi uľahčil snahu, keby mu pomohol jeho dievčinu zbaviť spolubývajúcej. Ktosi Rorymu povedal, že to dievča pracuje pre Rogera Plymoutha, muža, ktorého už niekoľkokrát stretol. Možno by niečo vymysleli.

Kapitola 3

Len čo Toby uvidela vnútrajšok malého stanu, vedela, čo má ten človek zalubom. Kládla si otázku, prečo hneď neprišla najeho zámer.

Stála tam acivela nastôl sobrusom, ktorý siahal až nazem, sozapálenými sviečkami, stoličkami zahalenými donadýchanej modrej látky, apomyslela si, že je to scéna ako stvorená prezvádzanie. Ustúpila apozrela nahor natoho muža, oktorom si už začala myslieť, aký je to milý človek. „Nie, vďaka,“ povedala ajej hlas znel tak chladne, aká lákavá bola tá scéna. Rýchlo sa pobrala kveľkému stanu, kde bude obklopená ľuďmi – nie zvodcami.

Keď sa vzdialila asi nadvadsať metrov, počula ho, ako hovorí: „Čo som urobil zle?“ Spravila ešte pár krokov achcela ísť ďalej, ale potom sa zastavila aotočila sa knemu. Ešte vždy stál pristane avtvári mal výraz absolútneho zmätku.

Vrátila sa knemu. „Čo ste omne počuli?“

Graydon naňu niekoľkokrát zažmurkal. Myslel si, že Toby odchádza, pretože jej niekto povedal, že Graydon je princ, aona sním nechce mať nič spoločné. Keď ženy, ktoré nepochádzali zjeho krajiny, zistili, že je človek smodrou krvou, reagovali dvomi spôsobmi. Alebo utiekli, alebo sa im oči rozžiarili apýtali sa, koľko kráľovských korún vlastní. Zdalo sa, že táto mladá žena patrí medzi tie prvé.

Ale ak áno, prečo sa ho opýtala, čo onej vie? „Neviem toho ovás veľa,“ povedal ajeho hlas prezrádzal zdesenie. „Vaše meno je Toby. Ste priateľka nevesty adruhá družička. Obávam sa, že neviem oveľa viac. Mal som sa navás niekoho opýtať?“

Teraz začala byť zmätená Toby. „Ak omne nič neviete, tak prečo toto všetko?“ Ukázala dostanu. Závesy navchode boli stále odhrnuté, zanimi žiarili sviečky.

„Ach,“ povedal Graydon azdalo sa, že konečne pochopil. „Rozmýšľate ako Američanka.“

„Ako inak by som mohla rozmýšľať?“

„Slečna Wyndamová, znova sa ospravedlňujem. Nemal som nijaké vedľajšie úmysly pritejto večeri, iba sedieť pristole apokojne sa najesť, možno snejakou inteligentnou konverzáciou. Bol by som požiadal svojho brata, aby mi robil spoločnosť, ale vy ste krajšia ako on, aešte ste nejedli, takže...“ Pokrčil plecami. „Musím povedať, že som sa vám ospravedlnil viackrát než zacelý svoj život.“

Toby si nemohla pomôcť, priposlednej vete jeho prejavu sa usmiala. „Často ste vrozpakoch znás Američanov?“

„Nekonečne,“ povedal. „Možno by ste mohli prehodnotiť svoje rozhodnutie anavečerať sa somnou, čo poviete? Môj brat je namňa vtejto chvíli nahnevaný aasi by nebol dobrým spoločníkom.“

„Dobre,“ povedala Toby avstúpila dostanu. Začínala mať pocit, že už odich prvého stretnutia je ktomuto mužovi priveľmi tvrdá.

Podržal jej stoličku, potom si sadol aj on. „Môžem?“ spýtal sa, zdvihol veľkú lyžicu avidličku anaznačil, že ju obslúži. „Čo také by som mal ovás vedieť, čo spôsobilo, že odmietate večerať smužom?“

„Nič,“ povedala rýchlo, ale on naňu iba ticho hľadel ačakal. Aj keď vyzeral podobne ako Jared, vždy opálený, lebo trávil veľa času nasvojej lodi, zdalo sa jej, že tento muž má prirodzene tmavšiu pokožku. „Niektorí chlapci naostrove – anaozaj mám namysli chlapcov – začali súťažiť... aby zistili, kto znich... no, myslím... dalo by sa povedať, kto znich ma získa.“

„Aha.“ Naložil jej natanier mušle. „Ako sa to povie povašom? ,Zviesť vás nazlé chodníčky?‘“

Usmiala sa tomu staromódnemu výrazu. „Áno, oto sa pokúšali.“ Nabrala si šalát.

„Anikto ztých mladých mužov vás nepriťahoval?“

Toby sa nepáčilo, kam smeruje rozhovor, lebo rozhodne nechcela diskutovať osvojom osobnom živote. „Povedali ste, že váš brat je navás práve teraz nahnevaný. Prečo?“

„Pohádali sme sa kvôli vám.“

„Kvôli mne? Ako je to možné?“ Poplašene zvýšila hlas. „Ja ovás nič neviem, takže len ťažko môžem spôsobiť, aby ste sa vy dvaja kvôli mne pohádali.“

„Nesprávne som sa vyjadril. Znova sa ospravedlňujem. Môj brat si myslí, že vám musím povedať osebe všetko. Aže ak tak neurobím, bude to kruté.“

Toby sa zamračila apozrela naňho cezsviečky. „Myslím, že by ste mi mali povedať, očo ide.“ Predstavila si, že má záznam vregistri trestov, že práve vyšiel zliečebne alebo ho vyšetruje Interpol.

„Môj americký starý otec si vzal ženu, ktorá zdedila lanconiansky trón, vďaka čomu sme ja amôj brat princovia.“

„Och.“ Toby chvíľu trvalo, kým to pochopila. „Urobil váš starý otec dobrú prácu?“

„Áno, to urobil,“ povedal Graydon. „Preniesol moju starú krajinu dodvadsiateho storočia. Vďaka nemu sme teraz sebestační. Sme stále natoľko staromódni, že to priťahuje turistov, ale zároveň to pomáha ekonomike. Keď môj otec zavŕšil štyridsiatku, moji starí rodičia prenechali trón jemu amatke. Moji rodičia odviedli skvelú prácu, ale menej sa amerikanizovali.“

„Takže vy budete kráľom. Je ešte niečo, čo by som ovás mala vedieť?“

„Ešte vtomto roku sa uskutoční slávnosť, priktorej sa oznámi moje zasnúbenie slady Dannou Hexonbath.“

Toby pomaly jedla obsah mušle, zatiaľ čo premýšľala, čo jej vlastne povedal. „Takže chcete trochu dovolenkovať tu naNantuckete, než prevezmete zodpovednosť zamanželku adokonca aj zacelú krajinu?“

„Presne tak,“ odvetil. „Rory bude zatiaľ hrať mňa.“

„Čo to znamená?“

„Môj brat sa bude vydávať zamňa, takže môžem mať tento týždeň voľno.“

Keď naňho Toby skepticky pozrela, pokračoval: „Zdá sa, že vy nás dokážete rozoznať, ale nikto iný to nevie. Iba moji starí rodičia, ale to len preto, že Rory aja sme strávili väčšinu nášho detstva snimi. Moji rodičia mali plné ruky práce sriadením krajiny.“

Toby zbadala záblesk, ktorý sa mu mihol vočiach. Pomyslela si, že ho rodičia zanedbávali ajeho to zranilo. Ale nahlas nepovedala nič. „Milujete ju?“ spýtala sa.

Zdalo sa, že jej slová Graydona zasiahli aToby vedela, že urobila chybu. Teplo vjeho očiach zmizlo aprudko sa vystrel. „Samozrejme,“ povedal.

Klame, pomyslela si Toby. Alebo skrýva pravdu. Alebo ju miluje až priveľmi achce si to nechať len preseba, alebo ju nemiluje vôbec – anechce, aby to niekto zistil. Pomyslela si, že by rozhodne nemal byť obeťou dohodnutého sobáša. Nie vdvadsiatom prvom storočí! Ale nedávno sledovala vtelevízii dokument, kde sa hovorilo, že dohodnuté sobáše sú stále bežné voväčšine krajín nasvete.

„Vporiadku,“ povedala Toby, „uvidím, či sa mi podarí nájsť vám niečo naubytovanie.“ Pozrela naňho avmysli jej zavírilo množstvo nápadov. „Ale...“ Zaváhala. „Nemyslím si, že by sme mali prezradiť, čo je vaším, ehm, povolaním. Rodina by to mohla vedieť, ale verejnosť by sa nemala nič dozvedieť.“

„Najmä preto, že som tu tajne,“ prikývol.

„Máte sosebou ľudí?“

„Aby mi pripravovali jedlo, vozili ma, to máte namysli?“

Zaváhala, ale potom prikývla.

„Vďaka bratrancom vMaine som osoba, ktorá funguje úplne samostatne. Dokonca si viem sám obliecť košeľu azašnurovať topánky.“

„Nechcela som byť neúctivá,“ povedala Toby apozrela kvchodu dostanu. Možno, že prišiel čas zdvihnúť sa.

„Mal by som byť úprimný,“ povedal. „Sú veci, ktoré neviem robiť.“

„Napríklad?“

„Kúpiť jedlo. VMaine som bol vobchode spotravinami, ale neplatil som zato. Rory používa kreditnú kartu, takže si ju hádam môžem požičať. Viem riadiť auto, ale doma sa zastaví premávka, vždy keď som nahlavnej ceste, takže...“ Pokrčil plecami azvyšok ponechal najej predstavivosť.

Toby naňho zažmurkala. Zrazu ho videla, ako sedí vJaredovom obrovskom dome apomaly umiera odhladu. Alebo by mohol zomrieť priautonehode, pretože by nevedel, čo robiť nastopke. NaNantuckete neboli červené svetlá, ale našlo sa niekoľko kruhových objazdov, ktoré cudzí návštevníci preleteli vplnej rýchlosti – akeď sa im niekto postavil docesty, hneď vystrkovali rožky. Mohli by byť nebezpeční!

„Hádam by Jared mohol...“ začala, ale zmĺkla. Jared bude mimo ostrova vosvojej architektonickej firme, ona aLexie pracovali naplný úväzok. Bolo leto avšetci boli zaneprázdnení. „Myslím, že musíte sniekým byť.“

„Chcete povedať, že potrebujem opatrovníka?“ zažartoval súsmevom.

„Každý potrebuje spoločnosť. Myslím, že by ste mali zostať vmeste, takže môžete chodiť doreštaurácií. Victoria tu strávila veľa času, ale nikdy tu nemala auto.“

„Kto je Victoria?“

„Červené vlasy, zelené šaty.“

„Ach, áno,“ povedal Graydon. „Spomínam si naňu jasne.“

„Ako všetci muži.“ Victoria bola vysoká, krásna, jej postava mala výrazný tvar presýpacích hodín. To, že bola vrovnakom veku ako Tobina matka, vôbec nezmenšovalo Victoriin sexepíl. Muži sa stále obzerali, keď prešla cezmiestnosť.

„Kde sa zvyčajne ubytuje, keď je tu?“

„VKingsley House,“ povedala Toby.

„Perfektné,“ uznal Graydon súsmevom. „Takže Victoria bude moja spolubývajúca?“

„Myslela som si, že sa chystáte zasnúbiť.“

„Mám rád okolo seba krásu, či už je to van Dyckova maľba, alebo krásna žena vobtiahnutých šatách, až sa dá podnimi rozoznať čipková spodná bielizeň.“

Rozosmialo ju, ako to povedal – sabsolútne nevinným výrazom. „Myslím, že doktorovi Huntleymu by sa to nepáčilo, lebo sa zdá, že si naVictoriu robí nároky. Mohla by sa presťahovať dosvojho domu, ale ten je dosť malý. Čosi prevás nájdem. Lexie už bude oniečom vedieť.“

Pritiahol bližšie podnos sjahodami včokoláde. „Nechcem byť bezočivý, ale kde bývate?“

„Dolu vuličke podKingsley House. Akeď už hovoríme obezočivosti, ak sa chystáte zasnúbiť, prečo oto žiadate mňa?“

„Nepokúšam sa vás zvádzať. Nikdy som sa však nestretol sniekým mimo mojej rodiny, kto by ma dokázal rozoznať odRoryho. Nedokážu to ani ľudia, ktorí nás poznajú celý náš život. Vy to dokážete aja kvám cítim akési zvláštne puto. Okrem toho vy ateta Jilly ste jediní ľudia, ktorých tu poznám, anemyslím si, že práve ju požiadam opomoc.“

Toby prikývla. Jej teta aKen, otec Tobinej priateľky Alix, už istý čas tvoria pár. Bolo jasné, že nepotrebujú nikoho iného. Naozaj to vyzeralo tak, že tento muž pozná len veľmi málo ľudí naostrove, ahoci tu nemienil zostať dlho, mohol by sa cítiť osamelý. „Povypytujem sa,“ povedala, ale hoci tuho rozmýšľala, nedokázala si predstaviť, kde by sa mohol ubytovať acítiť sa pohodlne. Vhoteli? Ským by sa tam porozprával? Možno by mu mohla nájsť miesto uniektorého zKingsleyovcov. Ale kto by vyhovoval tomuto mužovi sdokonalým správaním pristole? Akto by dokázal neprezradiť, že má vdome princa? Čo by sa stalo potom? Ostrovania by ho pravdepodobne chránili – boli zvyknutí navysokopostavených hostí – ale čo keby sa to dozvedeli ľudia mimo ostrova? To by sa rovno mohol vystaviť dovýkladu.

„Hodnotíte ma veľmi nadsadene,“ povedal Graydon. „Môžem vás uistiť, že som ľudská bytosť zmäsa akrvi.“

„Nejde oto, ako sa vidíte vy, ale ako sa budete javiť ostatným.“

„Aká ste vnímavá.“

„Kiežby Jaredova teta Addy bola ešte nažive. Vzala by vás dosvojho domu apodsvoje ochranné krídla. Anapájala by vás litrami rumu.“

Graydon sa zasmial. „To znie skvele, no môžem vás uistiť, že nepotrebujem žiadnu ochranu. Možno občas predzatúlanou guľkou, ale nie často.“

Jeho tón bol žartovný, ale Toby sa nezasmiala. Počula priveľa príbehov opokusoch oatentát našľachtu. „Máte ochranku?“

„Doma mám, ajedného som nechal vMaine, ale tu som sám.“

„Ale čo ak vás niekto spozná?“

„Slečna Wyndamová, jedna znajlepších vecí natom, že som princom malej, neznámej krajiny, je, že ma nikto zvonkajšieho sveta nespoznáva. Nie som, vďakabohu, člen britskej kráľovskej rodiny. Každý ich pohyb zaznamenávajú, hovoria oňom akritizujú ho, ale my Lancončania nie sme mimo našej krajiny až takí zaujímaví.“ Nedodal, že vjeho vlastnej krajine sa ocitlo vhlavných správach všetko, čo urobil. Toby, ktorá nepremeškala ani sekundu zosledovania svadby princa Williama, odrazu uvidela túto udalosť zdruhej strany. Kde pritakej svadbe ostalo súkromie či romantika? „Bude vaša svadba veľmi slávnostná?“

„Ach, áno,“ povedal Graydon. „Máme obrovskú starú katedrálu abude plná ľudí. Celá krajina bude mať tri dni voľna.“

„Spomínali ste zásnubnú slávnosť. Čo to bude?“

Podržal predňou podnos, aby si mohla vziať poslednú jahodu. „Bude to prvá zmnohých osláv vpriebehu roka.“

„Anakaždej sa zúčastníte?“

„Áno,“ povedal Graydon anachvíľu sklonil hlavu. „Keď sa oznámi zasnúbenie, už som takmer vchomúte. Pôjdem dokaždej zošiestich provincií abudem sa celé dni, ba týždne zúčastňovať navšetkých slávnostiach abudem sa smiať navšetkých oplzlých vtipoch, ktoré odznejú.“

„Ačo vaša nevesta?“

„Tú podľa tradície budú stále považovať zaslobodnú, takže sa natom nemusí podieľať. Danna zostane doma, ale musí sa postarať osvoje kone apripraviť si výbavu.“

„To nie je fér, že ona bude mať voľno, kým vy budete musieť behať kade-tade, nemyslíte?“

Graydon sa zasmial. „Myslím, že je to naopak. Niekto by mohol povedať, že ja som uzavrel lepší obchod – ja sa zúčastním napárty, aona nie.“

„Potom bude svadba, aďalej?“

„Ponej Danna aja prevezmeme veľa povinností mojich rodičov. Moja matka neveľmi rada cestuje, takže Danna aja navštívime USA avšetky ostatné krajiny, kde, ako dúfame, sa nám podarí presvedčiť ľudí, aby kúpili to, čo vyrábame, apredali nám to, čo potrebujeme.“

„Vy ste vlastne obchodník,“ povedala.

„Bol by som rád, keby to tak bolo, ale musím pritom nosiť rôzne uniformy astále sa usmievať.“

Toby dojedla poslednú jahodu aoprela sa vkresle. „Toto je naozaj vaša posledná chvíľa pokoja, je tak?“

„Áno,“ povedal apotešil sa, že ho pochopila. „Chcel by som prežiť týždeň bezakéhokoľvek plánu, aby mi nikto nediktoval, kde mám byť vtedy avtedy.“ Odmlčal sa. „Teraz sa musím niečo opýtať ja vás. Prečo sa muži natomto ostrove tak veľmi snažia získať vás? Vidím vašu krásu, ale je vtom aj niečo iné?“

„Len to, že ani sjedným znich nechcem chodiť,“ povedala. „Sú to len mužskí machovia; majú pocit, že musia dostať to, čo nemôžu mať. Kedy... “

Uprostred vety ju prerušila Lexie, ktorá odhodila nabok vchodovú plachtu stanu apozrela naToby. „Ospravedlňujem sa, že vyrušujem, ale ľudia sa začínajú znepokojovať. Nechcú rozkrojiť tortu bezteba, aak sa ma ešte jedno decko spýta, kedy sa bude krájať torta, tak ho možno donej posadím – možno by sa mu to aj páčilo. Fagani! Nevieš, kde sú kľúče odJaredovho nákladiaka? APlymouth chce, aby som zajtra ráno odcestovala dojužného Francúzska arobila tam garde jeho sestre.“ Lexie pozrela naGraydona. „Jáj, ahoj. Ty si môj bratanec.“ Pozrela naToby ačakala naodpoveď.

Toby sa zhlboka nadýchla. „Budem tam odesať minút. Daj zatiaľ deťom zákusky zmodrej chladničky, čo je vzadu vstane. Kľúče odnákladiaka sú zavesené naddverami. Chceš zajtra odísť?“

„Áno,“ povedala Lexie. „Zajtra.“ Zdvihla ľavú ruku. „Teraz mám dôvod všetko odložiť.“ Keď sa otočila, pozrela naGraydona. „Toby je skvelá, však?“

„Verím, že áno,“ povedal Graydon. Lexie súsmevom vyšla zostanu.

Vokamihu, keď Toby vstala, vyskočil aj Graydon. „Zdá sa, že ma potrebujú,“ povedala.

„Kto je Plymouth?“

„Lexin šéf asom presvedčená, že je medzi nimi viac ako len práca.“

Graydonovi vočiach blysol záujem. „Čo robí?“

„Čím sa živí? Ničím, pokiaľ viem. Jeho rodina je bohatá. Myslím si, že pocelý čas len čosi hrá. Mnoho ľudí, ktorí sem prichádzajú, sa takto správa.“ Pozrela nastôl. „Pošlem niekoho, aby to upratal.“

„Môžem to zariadiť,“ povedal Graydon.

Toby si spomenula, ako hravo presvedčil troch ľudí zpersonálu, aby urobili všetko, čo im prikázal. Nepochopila, ako sa mu to podarilo, ale princ by toho mal byť schopný. „Mám sa ukloniť?“ spýtala sa asnažila sa zachovať vážnu tvár.