Start

Kate Mosse

THE TAXIDERMIST’S DAUGHTER

Copyright © 2014 by Mosse Associates Ltd

Translation © 2015 by Vladislav Gális

Jacket design © Sinem Erkas

Feathers: Plain Picture Scull: Arcangel Map © 2014 by Mike Hall

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu The Taxidermist’s Daughter (Orionbooks, London 2014) preložil Vladislav Gális.

Redigovala Zuzana Púčeková.

Obálku upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 771. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4357-6

Venujem, tak ako vždy, svojim milovaným Gregovi, Marthe a Felixovi.

A tiež svojim úžasným neteriam a synovcom Emme, Anthonymu (zvanému Gizz), Richardovi, Jessice, Lottie, Bryony, Tobymu, EH a Zackarymu.

Tu neďaleko býva lekárnik – všimol som si ho iba nedávno...

Na stenách visia mu tam vypchaté korytnačky a aligátory a plutvy čudných rýb.

William Shakespeare: Romeo a Júlia, 1597

„Dnes čaro vládne,“ kráska vraví,

„v predvečer Marka svätého

a staré zvyky, dávne mravy

nám kážu takto uctiť ho:

Keď o polnoci zaznie zvon,

pomedzi hroby hľaď.

Tam duše tých, čo čaká skon,

v rubášoch uzrieš stáť.

Duchovia živých, čo už spejú

k smrti a vojdú tento rok

do jej objatia, v ktorom stlejú.

Dnes sleduj prízračný ich krok.“

James Montgomery: Predvečer svätého Marka, 1813

Nech tvoja próza vyrastá zo zeme, po ktorej kráčaš.

Willa Catherová, okolo roku 1912

PROLÓG 

APRÍL 1912

KOSTOL SVÄTÉHO PETRA A PANNY MÁRIE

FISHBOURNSKÉ MOČARISKÁ

SUSSEX

STREDA 24. APRÍLA

Polnoc. Na cintoríne pri Kostole svätého Petra a Panny Márie na okraji močarísk sa zhromažďujú muži.

Dívajú sa a čakajú.

Ľudia tu totiž veria, že v predvečer sviatku svätého Marka sa zjavia duchovia ľudí, ktorí majú v priebehu roka zomrieť. Na konci hodiny ich vraj možno vidieť, ako vchádzajú do kostola. Vo väčšine kútov anglického Sussexu tento zvyk dávno upadol do zabudnutia, tu však nie. Tu, kde sa slané ústie rieky spája s morom. Tu, v tieni starého mlyna Old Salt a neďaleko vyhorených rozvalín Farhillovho mlyna, hnijúcich trámov, ktoré obnažuje každý odliv. Tu staré povery stále držia v úcte.

Koža, krv, kosti.

Nad morom škriekajú hvizdáky a čajky strašidelným nočným hlasom. Príliv sa valí, vlny sú čoraz vyššie, zaplavujú blatisté ústie rieky a slanou vodou premáčané plytčiny, až zostane len hlboká víriaca voda. Dážď bubnuje na čierne dáždniky a plátenné kapucne poľnohospodárskych robotníkov, mliekarov i kováčov. Steká za golier, presakuje medzi kožu a látku.

Preparátorova dcéra stojí schovaná v tieni cyprusov, prišla sem za otcom, potajomky, cez močariská. Connie v hlúčiku mužov na verande zazrie Gifforda a prekvapí ju to. Gifford sa priateľstvám vyhýba. Bývajú ako pustovníci na druhej strane riečky v dome plnom kožušín a peria, sklených zvonov a čiernych korálikových očiek, drôtov, vaty a kúdele, to je všetko, čo zostalo z kedysi obdivovaného Giffordovho múzea vypchatých vtákov. Z Gifforda je zlomený zhýralec, zničil ho alkohol.

No dnes v noci je to iné. Connie vycítila, že týchto mužov pozná a oni poznajú jeho. Že ich niečo spája.

... keď o polnoci zaznie zvon,

pomedzi hroby hľaď.

Tam duše tých, čo čaká skon,

v rubášoch uzrieš stáť.

Útržok básne, ktorú sa naučila v škole, sa jej nevolaný a nevítaný zjaví v mysli. Spomienka na stratené dni. Connie sa ju pousiluje zachytiť, ale tá sa, ako vždy, rozplynie v dyme, skôr ako sa jej to podarí.

Dážď hustne, odráža sa od sivej kamennej dlažby, od nepremokavých plachiet a plášťov. Aj cez podrážky čižiem Connie cíti, ako jej k chodidlám presakuje vlhkosť. Vietor sa obrátil a šklbe ju pri členkoch za sukňu. Rada by nemyslela na mŕtvych, čo ležia v studenej zemi pod jej nohami.

Zrazu sa ozve mužský šepot. Kultivovaný hlas. Nástojčivý, úzkostný.

„Aj ona je tu?“

Connie sa pomedzi listy zadíva do hmly, nedokáže však určiť, z ktorých úst tie slová vyšli a či je otázka určená konkrétnemu človeku. V každom prípade odpoveď nezaznie.

Prekvapilo ju, koľkí sa sem unúvali, navyše v takom nečase. Väčšinu vo svetle lampáša, čo visí nad verandou, spoznáva. Sú tu staré rody z dediny, Barkerovci, Josephovci, Boyovci a Lintottovci aj Reedmanovci. Ženy prišli len jedna či dve. Pokiaľ vidí, sú tu aj zo traja, štyria urodzení páni, prezrádza ich strih oblečenia. Jeden je mimoriadne vysoký a širokoplecí.

Tých však Connie nepozná a v tejto vidieckej scéne pôsobia až nepatrične. Obchodníci, možno lekári či majitelia nehnuteľností, muži, ktorých meno sa objavuje v miestnej tlači v týždni, keď sa konajú dostihy.

Connie sa zachveje. Na plecia jej doráža dážď, nohy jej tŕpnu, ale neodváži sa pohnúť. Nechce sa prezradiť. Oči jej zaletia k otcovi, no Gifford miesto, kde stál, opustil a v dave ho nevie nájsť. Žeby vošiel do kostola?

Minúty plynú.

V tej chvíli sa v opačnom kúte cintorína čosi pohne. Connie zatají dych. Žena je k nej obrátená chrbtom, tvár má skrytú pod širokou strieškou klobúka v štýle operety Veselá vdova. Dažďové kvapky sa ligocú na žiarivých perách, ktoré sa chvejú na klobúku. Aj táto žena sa zrejme skrýva, pritajuje v stromoradí. Connie si je takmer úplne istá, že je to tá istá žena, ktorú minulý týždeň zazrela v močariskách. Rozhodne spoznáva jej dvojradový kabát, priliehavý v páse.

Do Blackthorn Housu nik nechodí. Majú málo blízkych susedov a jej otec sa s nikým v dedine nenavštevuje. No minulú stredu si Connie všimla ženu, stála na chodníku, napoly schovaná za trstinou, a pozorovala dom. Mala na sebe krásny modrý dvojradový vlnený kabát a zelené šaty, na leme zafŕkané od blata. Prevísajúce perá a sieťovinový závoj jej zahaľovali tvár. Vysoká, štíhla postava. Ani náhodou nie typ človeka, čo by sa bežne prechádzal po zaplavených lúkach.

Connie predpokladala, že žena pristúpi k dverám a ohlási sa, že prišla s nejakým úmyslom. Žeby bola v dedine nová, chce odovzdať pozvánku alebo sa predstaviť? Connie však čakala márne; po niekoľkých minútach rozhodovania sa žena obrátila a zmizla v daždivom popoludní.

Connie teraz ľutuje, že sa za tou váhavou návštevníčkou nerozbehla. Mala ju osloviť.

„Je tu aj ona?“

Šepot v tme ju preberie zo spomienok na minulý týždeň a pripomenie jej, že sa stále nachádza na studenom, premáčanom cintoríne. Slová sú rovnaké, len inak zoradené. Aj otázka vyznieva inak.

Ozvú sa zvony, zadunia nad divou krajinou, nad mysom. Všetci sa obrátia, všetky páry očí sa upierajú na západné dvere do maličkého kostola.

Krv, koža, kosti.

Aj Connie sa pristihne, že tam pozerá. Je to len jej dojem či predstava, že hlúčik cúva, aby uvoľnil cestu tým, čo prišli – prízrakom, duchom – do kostola? Odmieta sa poddať poverčivosti, ale očividne sa tu čosi deje, v hmle, vo vzduchu tuší pohyb. Je to stopa po tých, ktorí na pleci pocítili ruku smrti? Alebo len optický klam, ktorý má na svedomí lampáš, čo sa kníše nad dverami? Connie sa nepovažuje za prehnane citlivú, ale prísľub tohto proroctva aj jej zahral na nervy.

Toto nie je miesto pre mŕtvych.

Connie sa zo svojej skrýše pokúša dovidieť za plecia a chrbty mužov, za čiernu hradbu dáždnikov. V mysli jej náhle zaiskrí hlboko zasunutá spomienka. Čierne nohavice, čierne topánky. Srdce sa jej rozbúši v hrudi, svetlo v pamäti však už dohorelo.

Ktosi si mrmle popod nos. Je to zlostné šomranie. Connie rukami rozhrnie konáre, aby si zlepšila výhľad. Muži sa strkajú, tlačia, zvyšujú hlas. Vrznú dvere na kostole, otvoria sa, buchnú o múr a muži sa hrnú dnu.

Hľadajú niekoho? Alebo niekoho naháňajú? Connie nevie, vie len to, že cintorín náhle vyzerá prázdnejší.

Zvony dunia hlasnejšie, ozvena sa vracia, tón sa predlžuje. Vzápätí výkrik. Ktosi zakľaje. V mokrom nočnom vzduchu sa mihajú ruky. Prudký pohyb, čosi sa vyvalí z kostola, chvatne, zúrivo. Connie pokročí dopredu, vytriešťa oči.

Nie sú to duchovia ani prízraky, sú to vtáky. Kŕdeľ malých vtáčikov prudko vybŕkol zo svojho väzenia, krídlami narážajú do klobúkov, do náhrobkov, do dlažby, zúfalo sa chcú vyslobodiť.

Zvon stále duní. Desiata. Jedenásta.

V zmätku si nik nevšimne ruku v čiernej rukavici. Nik nezbadá drôt ovinutý okolo krku, ani ako ho ruka brutálne skrúti. Surovo, odhodlane. Kvapôčky krvi sa na bielej pokožke zaligocú ako červený náhrdelník.

Hodiny odbijú dvanástu. V hukote a ujúkaní vetra a nemilosrdného rachotu zvonov sa výkrik stratí.

Posledná falošná nota odletí do tmy. Chvíľu vládne šíre, znelé ticho. Connie nič nepočuje, len zvuk neutíchajúceho dažďa a vetra a trhané búšenie krvi vo vlastnej hlave.

Duchovia živých, čo už spejú k smrti.

Čas zostal stáť. Nikto sa nepohne, nikto neprehovorí. A náhle šuchot, kroky. Zavŕzgajú vnútorné vráta kostola, otvárajú sa alebo zatvárajú, to Connie nevie.

„To je už posledný,“ ozve sa ktosi. „Už sú všetci preč.“ Ľudia, čo zostali pred budovou, znervóznejú. Majú pocit, že si z nich niekto robí bláznov. Že sú obeťou podvodu. Aj Connie sa otrasie, akoby sa preberala z tranzu.

Dnes sleduj prízračný ich krok.

Zrazu si spomenie, ako tú báseň dávno, pradávno recitoval nejaký ženský hlas. Connie si vtedy zapisovala slová, aby si ich lepšie uložila do pamäti.

Väčšina vtákov leží na zemi, sú mŕtve alebo doráňané. Muž zdvihne jednu umierajúcu pinku z náhrobného kameňa a hodí ju do živého plota. Ľudia sa potichu zhovárajú. Connie pochopila, že sú v rozpakoch. Nik nechce priznať, čo si myslel – že polnočné zjavenie nebolo len kŕdeľ uväznených vtáčikov. Najradšej by už boli preč. Dvíhajú klobúk, chvatne sa lúčia. Po dvojiciach, po trojiciach odchádzajú.

Nie sú to duchovia. Nijaké obrazy mŕtvych.

Connie hľadá očami ženu, ktorá tak uprene pozorovala Blackthorn House. Aj tá zmizla.

Connie zatúži vojsť do kostola. Na vlastné oči sa presvedčiť, čo – a či vôbec niečo – sa tam odohralo. Overiť si, či sú spevníky na zvyčajných miestach, či pásikavý povraz visí zo svojho háku, či lavice, vyleštené pamätné tabule aj kazateľnica vyzerajú ako vždy. Možno by prišla na to, ako mohlo dnu uviaznuť toľko vtákov.

Stále sa drží v tieni, napokon vykĺzne z úkrytu a zamieri ku kostolu. Zem okolo verandy je posiata drobnými tielkami. Pinky a stehlíky sú ticho. Aj konôpky. V inej situácii by sa ich Connie možno ujala, ešte si však nesplnila povinnosť voči otcovi. Stále ho nikde nevidí a obáva sa, že jej ušiel. Často ho musí sledovať domov z hostinca U býčej hlavy, aby sa nepošmykol na nebezpečnom blate v močariskách a neublížil si.

Ani dnešná noc, napriek čudesnému obradu na cintoríne, nie je výnimkou.

Napokon ho zazrie. Díva sa, ako otec vystiera ruku, opiera sa dlaňou o kostolný múr a odtacká sa k hrobke. Vo svetle jediného lampáša, ktorý ešte horí, sú jeho holé ruky na pozadí kameňa porasteného lišajníkom červené, odreté. Aj špinavé. Hrbí sa, akoby unikol pred nejakou živelnou pohromou. Z hrdla sa mu vyderie úpenlivé kňučanie, ako keď zviera mučí bolesť.

Potom sa Gifford vystrie, obráti a vykročí dolu chodníkom. Už má pevný krok. Connie si uvedomí, že ostrý dážď, chlad a vzrušenie ho z toho incidentu s vtákmi prebrali. Prinajmenšom dnes v noci si oňho nemusí robiť starosti.

Krv, koža, kosti. Jedno čierne pero z chvosta.

Po chodníku sa kotúľa čierny sklený korálik. Connie ho zdvihne a rozbehne sa za otcom. Nevšimne si tmavú hromádku, čo sa chúli v severovýchodnom kúte cintorína. Ani skrútený zakrvavený drôt.

Connie nevie, že neďaleko dolámaných telíčok spevavých vtákov leží aj mŕtva žena.

ČASŤ   I 

O TÝŽDEŇ NESKÔR

STREDA

KAPITOLA 1

BLACKTHORN HOUSE

FISHBOURNSKÉ MOČARISKÁ

STREDA 1. MÁJA

Connie pozrela na skalpel vo svojej ruke. Tenučká čepeľ, slonovinová rúčka. Neskúsené oko by ho považovalo za stilet.

V iných domoch by si ho splietli s nožom na zeleninu alebo ovocie.

Nie na mäso.

Connie poťažkala kavku, v jej mŕtvych svaloch, šľachách a žilách, v ovisnutom krku cítila spomienku na teplo a život. Corvus monedula. Čierne lesklé vtáky s popolavým krkom a korunkou.

Bledé oči. Takmer biele.

Pracovné nástroje si už pripravila. Hlinenú misku so zmesou vody a arzénového mydla. Niekoľko pásov látky a na dlážke pri nohách vedro. Noviny. Kliešte na drôt, skalpel a pilník.

Connie opatrne položila vtáka na papier. Prstami odhrnula čierne perie a oprela čepeľ o vrchnú časť hrudnej kosti. Potom s očakávaním, ako zakaždým pred prvým rezom, priložila špičku čepele na mrcinu a hľadala najvhodnejšie miesto.

Kavka nehybne ležala, zmierená s osudom. Connie sa pomaly nadýchla a vydýchla. Akoby to bol rituál.

Keď Connie prvý raz vošla do otcovej dielne, žalúdok sa jej zdvihol od zápachu mäsa, nestrávenej potravy a hnijúcich zdochlín.

Krv, koža, kosti.

Spočiatku si cez nos a ústa uväzovala vreckovku. Arómy tohto remesla – alkohol, zatuchnutý pach kúdele, ľanový olej, farby na pazúry a chodidlá, zobáky a podložky – boli pre dieťa príliš silné. Connie si na ne časom zvykla a už ich takmer nevnímala. Alebo skôr nadobudla presvedčenie, že rozoznávanie pachov tvorí neoddeliteľnú súčasť celého procesu.

Pozrela na vysoké okná, tiahli sa po celej dĺžke dielne a dnes boli otvorené, aby dnu mohol prúdiť čistý vzduch. Po daždivých týždňoch bola modrá obloha vítanou zmenou. Connie uvažovala, či otca presvedčí, aby zišiel na obed. Možno na misku hovädzieho vývaru?

Ten týždeň po udalostiach, čo sa odohrali na cintoríne, Gifford takmer nevychádzal z izby. Počula ho do rána chodiť sem a tam a niečo si šomrať. Neprospieva mu, keď sa takto izoluje. Včera večer ho zbadala stáť nad schodiskom a hľadieť na temnejúcu rieku; od jeho dychu sa zahmlievalo sklo.

Connie bola zvyknutá, že niekoľko dní po pijatike býva v hroznom stave. Aj tak ju jeho telesný úpadok vystrašil. Krvou podliate oči, prepadnuté líca a šesťdňové strnisko. Keď sa ho spýtala, či niečo nepotrebuje, vyvalil na ňu oči, akoby vôbec netušil, o koho ide.

Mala svojho otca rada a napriek jeho nedostatkom spolu dobre vychádzali. Práca s mŕtvymi zvieratami sa nepovažovala za vhodnú pre ženu, ale Gifford sa – tajne – vzoprel tradícii a odovzdal jej svoje skúsenosti. Nenaučil ju len šikovne rezať a vypchávať, odovzdal jej aj lásku a vášeň pre svoje remeslo. Presvedčenie, že aj v smrti možno nájsť krásu. Presvedčenie, že preparácia prináša prísľub novej podoby života. V porovnaní s premenlivým a rozpadajúcim sa svetom života nesmrteľného, dokonalého, zázračného.

Connie si nevedela presne spomenúť, kedy sa z pasívnej pozorovateľky stala otcovou učnicou, len že to malo zásadný význam. Otcovi sa triasli ruky. Oči mu už dobre neslúžili. Nikto nevedel, že tých zopár objednávok, ktoré ešte dostávali, spracúva Connie. Práce bolo tak či tak málo. Vkus sa zmenil a preparované zvieratá, ktoré kedysi zdobili každý salón, s príchodom nového storočia rýchlo vyšli z módy.

Connie však vedela, že aj keby už nikdy nič nepredala, bude pokračovať v milovanej práci. V pamäti si uchovávala každého vtáka, čo jej prešiel cez ruky. Každý tvor v nej zanechal stopu rovnako, ako ona zanechala stopu na ňom.

Connie cez otvorené okná počula, ako škrekocú kavky v novej kolónii v topoľoch na konci záhrady. Začiatkom jari sa usadili na komínoch Blackthorn Housu. V marci jedno hniezdo spadlo do obývačky – vetvičky, perie a kôra rozvírili studený popol, až vyletel do vzduchu a sadol na nábytok. Pohľad na tri škvrnité, čiastočne rozbité modrozelené vajíčka a jedno mláďa, zamotané v tom chaose s otvoreným zobáčikom, bol smutný. Matkino zúfalé krákanie mátalo v dome ešte niekoľko dní.

Connie pozorovala vtáka na pracovnom stole.

Na rozdiel od svojich žijúcich kamarátov táto kavka nikdy nezostarne. Vďaka Conniinej starostlivosti a šikovnosti zostane zachovaná v jedinom úchvatnom okamihu. Večná, navždy pripravená vzlietnuť, akoby kedykoľvek mohla ožiť a zamieriť k oblohe.

Connie zahnala myšlienky na všetko ostatné, priložila skalpel a zarezala.

Najprv nastal len slabý pohyb, nič viac. Ostrý hrot prepichol pokožku a skalpel zašiel hlbšie. Z tela pri otváraní unikol vzduch, akoby sa vtákovi uľavilo, že už nemusí čakať. Začala sa púť od smrti k životu. Z rezu vymokla tekutina a zdvihol sa charakteristický medený pach mäsa. Pierka si udržali arómu prachu a starých šiat ako nevetraná miestnosť.

Civeli na ňu zahmlené vtáčie oči. Keď Connie skončí, tie oči budú znovu pevné ako zo slonoviny. Sklo, nie sklovec, sa bude ligotať ako živé. No materiál, ktorý by vystihoval oči kavky, sa hľadá ťažko. V mladosti sú sivomodré ako oči sojky, neskôr postupne obelasejú.

Connie zvesila plecia, nech sa svaly uvoľnia, potom začala prstami sťahovať kožu z mäsa. Rezala, odťahovala, znovu rezala. Tmavočervený odtieň prsíčok, farba dulového želé, strieborný odtieň krídel. Starostlivo uchovala vnútornosti, pľúca, obličky a srdce, nedotknuté sedia v brušnom vaku, potom ich využije ako vzor pre vytvarovanie tela.

Pracovala pomaly a metodicky, novinami priebežne stierala zo špičky čepele čiastočky šliach, peria, krvi a chrupavky. Stačil by chvat alebo maličké zaváhanie, a hneď by sa prejavil rozdiel medzi čistou prácou a premárnenou príležitosťou.

Connie si na zdochlináre vždy vyhradila dva dni – na kavku, straku, havrana či vranu. Keď už začala, bolo dôležité pracovať rýchlo, kým sa nespustí prirodzený proces rozkladu. Keby z kostí neobrala všetok tuk, vtáka by mohli zvnútra zničiť larvy. Prvý deň sa venovala sťahovaniu z kože, umývaniu a príprave, druhý vypchávaniu a úprave postoja.

Každý úkon urobila najprv vľavo a potom vpravo – vždy dodržiavala rovnaký postup. Obe strany hrudnej kosti, ľavé krídlo a potom pravé, ľavá noha a pravá. Bol to tanec s krokmi, ktoré sa naučila pokusom a omylom, časom ich ďalej zdokonaľovala. Načiahla sa za kliešťami na háku a všimla si, že treba objednať spevňovací drôt. Začala uvoľňovať kosti nôh. Vykrúcala ich dozadu a dopredu, pritláčala skalpel, a keď sa mäso uvoľnilo, zatlačila na kolenný kĺb.

Connie a tento vták sa už dobre poznali.

Keď skončila, všetko – tkanivo, uvoľnené perie, vlhké útržky papiera – vložila do vedra pri svojich nohách, potom vtáka prevrátila a pustila sa do práce na chrbtici.

Slnko sa na oblohe vyštveralo vyššie.

Keď už ju tak rozboleli ruky, že nevládala pokračovať, zložila krídla a hlavu, aby predišla vysušeniu pokožky, a vystrela ramená. Precvičila si krk a plecia, pohýbala prstami, spokojná s vykonanou robotou. O chvíľu vyšla bočnými dverami do záhrady a sadla si do prúteného kresla na terasu.

Na streche ľadovne stále vykrikoval kŕdeľ kaviek. Rekviem za padlého druha.

KAPITOLA 2

NORTH STREET

CHICHESTER

Harry Woolston cúvol a zahľadel sa na nedokončený obraz. Technicky to bolo dokonalé – vystihol farbu, líniu nosa, náznak nespokojnosti okolo úst –, a predsa podoba nezodpovedala modelu. Jednoducho, tá tvár nežila.

Zotrel handričkou olejovú farbu zo štetca a zadíval sa na portrét z iného uhla. Problém bol v tom, že tvár pôsobila na plátne plocho, akoby ju skicoval podľa fotografie, nie zoči-voči skutočnej živej žene. V sivom vlhkom počasí pracovali do neskorej noci, potom ju Harry poslal domov a pokračoval sám, na záver sa vybral k Strelcovi, nech mu nalejú niečo na lepší spánok.

Ten obraz pokazil. Vlastne nie, od začiatku ho vzal za zlý koniec.

Odložil paletu. Vôňa ľanového oleja a farby ho zvyčajne napĺňala očakávaním. Dnes sa mu vysmievala. Bol v pokušení myslieť si, že za to môže námet, že si mal nájsť sľubnejšiu modelku s výraznejšou tvárou, jedinečným výrazom, no vedel, že vinu môže pripísať len sebe. Neobjavil esenciu tej ženy, jej podstatu, nepodarilo sa mu zachytiť tie správne tiene, línie a krivky, aby jej podobu zachoval pre potomstvo. Na plátno poukladal len zopár jednotlivostí – istý typ nosa, vlasy takej a takej farby, oči konkrétneho odtieňa.

Všetko verne vystihol. No unikol mu celok.

Harry vložil štetce do pohára s terpentínom, nech sa tam odmočia, a poutieral si ruky. Vyzliekol si modrý maliarsky plášť, prehodil ho cez operadlo kresla a obliekol si sako. Pozrel na hodiny a uvedomil si, že už mešká. Vypil zvyšok studenej kávy, zahasil cigaretu, vtom si podráždene všimol, že pravú topánku má zakyckanú od farby. Vzal si handričku.

„Dopekla,“ zamrmlal. Iba čo si fľak rozmazal na šnúrky. No nič, musí to zatiaľ nechať tak.

„Lewis?“ zavolal a vyšiel na chodbu.

Zo zadnej časti domu sa vynoril komorník.

„Prosím, pane?“

„Už prišiel môj otec?“

„Nie, pane.“ Lewis sa odmlčal. „Očakávate ho, pane?“

„Domnieval som sa, že sa vráti na obed.“

Keď sa s otcom stretli pri raňajkách, Harry sa ho opýtal, či sa s ním môže porozprávať. Otec mu nedal záväznú odpoveď.

„Povedal vám, kedy sa vráti dnes večer domov, Lewis?“

„Doktor Woolston nespomenul nič, z čoho by sa dalo usúdiť, že to nebude vo zvyčajnom čase, pane.“

„A to je všetko?“

„Dal mi jediný pokyn – ak sa vy, pane, niekde zdržíte, večeru treba podávať o pol ôsmej.“

Harry vedel – a Lewis tiež –, že to mala byť výčitka, lebo Harrymu sa v poslednom čase niekoľkokrát nepodarilo prísť včas na večeru a ani raz sa vopred neospravedlnil. Zámocký hostinec ho lákal oveľa viac ako ďalšie nemé a chladné posedenie s otcom, kde musel s vypätím síl hľadať námet na rozhovor, ktorý by oboch zaujímal.

Harry zvesil klobúk z vešiaka. „Ďakujem, Lewis.“

„Takže dnes prídete na večeru, pane?“

Harry mu pozrel do očí. „Podľa všetkého áno,“ prikývol.

„Prídem.“

Harry pomaly kráčal popri georgiánskych fasádach súkromných domov na konci North Street, mieril k obchodom, ktoré boli bližšie ku kamennej ozdobnej vežičke, takzvanému Trhovému krížu, čo stála na križovatke štyroch hlavných chichesterských ulíc.

Dopoludnia nebol v práci, vyhovoril sa na chorobu, aby mohol pracovať na obraze, no ukázalo sa, že úplne zbytočne. Teraz sa mu tam vôbec nechcelo, najmä v takýto výnimočne príjemný deň. Keramické taniere, servírovacie misy, mliečniky, napodobeniny majstrovských diel Spoda a Wedgewooda, zoznam prepravných kontajnerov a špedícií, presúvanie tovaru z jedného konca krajiny na druhý, na stredostavovské stoly. Takto si Harry svoj život nepredstavoval, určite nie tak, že sa od piky bude vypracovávať vo firme, čo ho zúfalo nudí, a pre človeka, ktorého nenávidí.

Stále nevedel pochopiť, prečo jeho otec trval na tom, aby sa zamestnal u Fredericka Brooka. Brook, ktorý sa narodil aj vyrástol v Staffordshire, si majetok zarobil vlastným umom a vo svojej brandži dosiahol úspech, ale čo mohol mať asi tak spoločné s Harryho otcom? Doktor Woolston pevne veril, že každý človek má vedieť, kam patrí. Stretával sa iba so vzdelanými ľuďmi a na tých, čo zbohatli obchodovaním, pozeral zvrchu.

Harry mal toho plné zuby. Vykašle sa na to, že Brook robí jeho otcovi láskavosť a donekonečna to opakuje. Tresne dverami a bude.

Harry zastal pred Spoločenským domom, potom sa posunul k Trhovému krížu. Ulica bola rušná, ženy sa premávali s nákupnými košíkmi a s kočíkmi, muži nakladali fľaše na vozík pred vínnou pivnicou, každý sa tešil z prísľubu letného dňa bez dáždnikov a pršiplášťov alebo nutnosti prebiehať z jedného obchodu do druhého.

Pred Howardsovým mäsiarstvom stál hlúčik ľudí. Vo výklade visel bežný sortiment z kože odratých králikov a hydiny, surové a krvavé kusy mäsa, ale keď Harry pristúpil bližšie, všimol si, že sklo výkladu je rozbité.

„Čo sa stalo?“

„Niekto sa sem vlámal,“ povedal akýsi muž. „Ukradol zopár nožov a iných nástrojov.“

„Aj hotovosť z pokladne,“ pridal sa ďalší. „A trochu to tam rozmlátil.“

Harry pozrel na klenotníctvo, ktoré bolo hneď vedľa. „Čudné, že si vybrali práve mäsiara.“

„Vraj je to robota nejakého chlapíka, čo dostal výpoveď,“ mienil tretí muž. „Minulý týždeň ho pustili z basy. A škrelo ho, že prišiel o miesto.“

Harry sa pri Trhovom kríži zvrtol doprava na West Street. Zamieril k otcovej ordinácii. Železo treba kuť zahorúca. Nech už sa ten rozhovor odohrá kdekoľvek a kedykoľvek, ľahký nebude. Nech teda ho už má z krku. Aspoň bude s istotou vedieť, na čom je.

Harry sa plánoval zapísať na Kráľovskú akadémiu a už aj poslal prihlášku. Bez otcovho súhlasu by sa zaobišiel, nie však bez jeho finančnej podpory. U Brooka by musel drieť ešte roky, kým by zarobil toľko peňazí, aby si mohol štúdium financovať z vlastného vrecka.

Prihladil si sako a skontroloval, či má správne uviazanú kravatu, potom vystúpil na kamenný schodík. Všimol si, že mosadzná tabuľka je dôkladne vyleštená: DR. JOHN WOOLSTON. Dnes mu ešte aj ona pokazila náladu. Jeho otec už neprijímal pacientov, venoval sa len administratíve, ale tabuľka bola taká vystatovačne úctyhodná, až to klalo oči.

Zhlboka sa nadýchol, otvoril dvere a vošiel dnu.

„Dobré ráno, Pearce. Otec je tu?“

Harry zastal ako prikovaný. Recepcia bola prázdna. Otcov tajomník bol rovnakou súčasťou inventára budovy ako stoly a stoličky. Za celý svoj život si nedokázal vybaviť ani jediný raz, žeby sem prišiel a neuvidel Pearceov nos, ostrý ako vtáčí zobák, a jeho oči, zazerajúce ponad polovičné okuliare.

„Pearce?“

Zhora začul kroky. Niekto chodil sem a tam.

„Vravím vám, vypadnite! Choďte do pekla!“

Harry s rukou na lakovanom zábradlí zmeravel. Nikdy nepočul otca kliať, ba ani len zvýšiť hlas.

„Chcel som vám dať šancu,“ ozval sa neznámy. Bol to jemný, kultivovaný hlas. „Je mi ľúto, že ste sa ju rozhodli odmietnuť.“

Harry začul rachot, akoby ktosi prevrhol stoličku.

„Vypadnite!“ zrúkol jeho otec. „Opakujem, také svinstvá nemienim ani počúvať. Je to hanebné ohováranie.“

Celá situácia bola taká zvláštna, že Harry sa zrazu nevedel rozhodnúť, čo urobí. Keby jeho otec potreboval pomoc, Harry by, samozrejme, zasiahol. Starý pán však neznášal, ak ho akýmkoľvek spôsobom zahanbili, a syna by teraz určite neuvítal.

Napokon sa rozhodlo zaňho. Dvere do otcovej ordinácie sa rozleteli s takou silou, až narazili do steny a zahrkotali v pántoch. Harry zbehol zo schodov, bral ich po dvoch a podarilo sa mu práve včas skočiť do výklenku za Pearceovým stolom. Návštevník rýchlo zišiel na prízemie a vzápätí zmizol vonku na West Street. Harry si ledva stihol všimnúť, čo má na sebe – robotnícke nohavice a farmársky klobúk so širokou strieškou, k tomu malé, čisté čierne baganče.

Už sa chcel rozbehnúť za ním, keď nad hlavou začul vŕzganie doštenej dlážky. O niekoľko sekúnd sa už jeho otec hrnul dole schodmi tak rýchlo, ako mu to len chromé koleno dovoľovalo. Zo stojana pri dverách schmatol klobúk a sako, natiahol si rukavice a odišiel.

Tentoraz Harry dlho nerozmýšľal. Vybehol za otcom a sledoval ho cez ambity katedrály, po ulici St Richard’s Walk až na Canon Lane. Napriek chromej nohe kráčal starý pán rýchlo. Doprava na South Street, popri pošte a klube Regnum, až na železničnú stanicu.

Harry sa držal v úzadí, kým doktor Woolston nenastúpil do drožky firmy Dunnaways. Začul plesnúť bič a sledoval, ako drožka odchádza. Až potom prebehol po nástupišti.

„Prepáčte, nemohli by ste mi povedať, kam cestuje tamten pán?“

Drožkár naňho pobavene pozrel. „Pane, nie som si istý, či je to vaša vec, čo?“

Harry vylovil z vrecka mincu a prinútil sa správať pokojne, len aby neprezradil, že tá informácia by mu stála aj o penny viac.

„Do Woolpackovho hostinca,“ prezradil drožkár. „Teda pokiaľ som dobre počul.“

„A kde je ten hostinec?“ Harry sa ovládal, aby to nevyznelo netrpezlivo.

„Vo Fishbourne.“ Muž si posunul čapicu do tyla. „Žeby ste sa tam tiež vybrali, pane?“

Harry váhal. Nechcelo sa mu míňať peniaze na drožku a okrem toho nepotreboval, aby ho zbadal otec. Netušil, čo má starý pán za lubom, ale nemienil ho skompromitovať. No ak by sa otec ocitol v ťažkostiach, určite by mu pomohol. Napriek momentálnym sporom ho mal rád.

„Nie,“ pokrútil hlavou a rozbehol sa radšej k železničnej pokladnici.

Harry peniaze takmer hodil na pult pred pokladníka, potom prebehol po moste na náprotivné nástupište a len o vlások zmeškal vlak do Portsmouthu.

„Dopekla,“ zahromžil. „Bodaj to!“

Chodil hore-dolu po nástupišti, čakal na ďalší spoj do Fishbournu a stále si lámal hlavu, kam asi tak mohol jeho punktičkársky otec uprostred pracovného dňa vyraziť. Zároveň sa zbadal, že neinformoval Brooka, kde bude. Dobre, ak ho vyhodia, aspoň jeho otec nebude mať na výber.

„Poďme,“ zamrmlal s očami upretými na trať, hoci vlak mal príchod až o dvadsaťpäť minút. „No tak, poď už!“

KAPITOLA 3

BLACKTHORN HOUSE

FISHBOURNSKÉ MOČARISKÁ

Connie na terase pila kávu a vychutnávala si slnko, kým sa opäť nevráti do dielne.

Na stôl položila denník a nový kalamár plný modrého atramentu. Zatiaľ nenapísala ani slovo.

Zhlboka sa nadýchla, nasala do pľúc čerstvý, ostrý morský vzduch. Dnes ráno mala zo svojej práce dobrý pocit a po prvý raz za niekoľko dní bola spokojná so svetom a s tým, aké miesto v ňom zastáva.

Kto zabil kohútika Robina?

Ja, vraví vrabec,

smelý som chlapec.

Ja som zabil kohútika Robina.

Z domu sa niesol slúžkin hlas, sklenými dverami prenikal na terasu. Connie sa usmiala. Mary si často spievala, keď sa nazdávala, že ju nik nepočúva. Bolo to milé dievča a Connie si blahoželala, že ju našla. Profesia jej otca bola dosť čudná a v týchto časoch vyvolávala nedôveru; väčšina dedinských dievčat sa pri prijímacom pohovore zľakla – alebo to aspoň predstierala – sklených zvonov v dielni, fliaš s konzervačnými roztokmi, podnosov zaprataných ligotavými ostrými očkami a lakovanými pazúrmi. Prvá slúžka, ktorú Connie zamestnala, podala po dvoch týždňoch výpoveď.

A všetci vtáci plakali,

ich hlasy zneli do dialí,

keď zvedeli, že kohútik

je mŕtvy, nevzkriesi ho nik.

Connie položila pero a oprela sa, až pod ňou prútené záhradné kreslo zavzdychalo.

Po prvý raz za niekoľko týždňov sa prebudila krátko po piatej ráno na vtáčí spev, potom nasledovalo ticho. Hlasné, prekvapivé ticho. Už nepočula zavýjanie vetra okolo domu ani ťukanie dažďa na okno.

V zime aj dlho začiatkom jari vládlo surové počasie. Čierne oblaky a fialová obloha, nekonečné pohyby blatistých plání a nemilosrdný vietor, ktorý noc čo noc otriasal domom až od základov. V januári voda zaplavila ulice Mill Lane aj Apuldram Lane.

Tam, kde boli pôvodne lúky, sa vytvorili fantómové jazerá. Vo februári nedali Connie spať horúčkovitý hrmot a vrzgot krútiaceho sa kolesa mlyna Old Salt uprostred riečky, koleso sa vrtelo, rachotilo a hrmelo pod náporom jarného prílivu. V marci víchrica zlomila konár na dube, len o pár palcov minul ich dielňu. V apríli neustávali búrky, dážď kolmo bičoval zem a tá, presiaknutá vodou, uhýbala pod nohami. Ešte stále nevyschli všetky lúky. Connie rozložila v podkroví vedrá, do ktorých zachytávala vodu. Musí povedať Mary, aby ich vyniesla, ak to bude vyzerať, že lepšie počasie sa už udrží.

Dnes bola hladina mlynského rybníka hladká a močariská sa pestreli všetkými možnými farbami. Modrozelená voda, v miernom vánku kde-tu ozdobená obláčikom peny, sa jagala na slnku. Trstina pripomínala rub zamatovej stužky. Trnky a skorý hloh obsypali biele kvety. Červený mrlík a divý slanorožec, veronika s fialovými očkami, zlatisté púpavy na medziach.

Connie sa obzrela ponad plece na dom. Zvyčajne pôsobil nehostinne, osamelý a na močariskách vystavený živlom, štvrť míle od najbližších susedov. Dnes v slnečných lúčoch pôsobil skvostne.

Postavili ho z rovnakých hrejivo červených tehál ako pár najlepších domov vo Fishbourne, mal strmú strechu pokrytú červenými škridlami a vysoký komín. Vzadu bola kuchyňa s komorou a špajzou, vybavená moderným čiernym liatinovým sporákom. Na prvom poschodí boli štyri spálne a detská izba s výhľadom na vodu. Úzke schodisko viedlo do slúžkovských izieb na poschodí, neobsadených, keďže Marina matka trvala na tom, že dcéra zostane bývať doma.

Conniinho otca však presvedčila predovšetkým dlhá, svetlá zimná záhrada, čo sa tiahla pozdĺž celej západnej strany domu. Preto dom kúpil a zo zimnej záhrady spravil dielňu. A v najvzdialenejšom juhozápadnom kúte záhrady stála veľká, hranatá ľadovňa, tiež tehlová, ktorú používali ako sklad.

Záhrady na juhu a na východe boli zatrávnené. Drevená brána v trnkovom živom plote v severovýchodnom rohu pozemku, ktorý obtekala jedna z mnohých riečok, čo sa vlievali do rieky, spájala zeleninovú záhradu s cestou vedúcou do dediny. Hlavný vchod sa nachádzal o niečo ďalej za chodníkom.

Čierna brána z kovaného železa uzavierala cestu, čo viedla k vstupu do Blackthorn Housu, obráteného k mlynu Old Salt. Za jasného dňa bolo vidieť mokriny na opačnom brehu ústia riečky. Neboli tam pláže, kde by sa mohli hrávať deti, žiadne pôsobivé útesy či výbežky, len dlhé míle blatistých plání a slanou vodou zaliatej pôdy, čo sa pri odlive vynárala.

A tam, len pol míle vzdušnou čiarou ponad vodu, stál kostolík zasvätený svätému Petrovi a Panne Márii, schovaný za zelenými vŕbami, bukmi a brestmi. Ešte ďalej, ďalšiu míľu na východ dominovala krajine vysoká obnovená veža a normanská zvonica chichesterskej katedrály.

Kto mu bude kopať hrob?

Ja, vraví sova,

skúsim to znova,

vykopem mu hrob.

Connie prešla dlaňou po stole. Stále musela myslieť na otca. Márne ho prehovárala, aby vyšiel z izby. Nielen preto, lebo mala obavy o jeho zdravie. Potrebovala sa ho tiež spýtať, prečo bol pred týždňom pri kostole. Otec neznášal vypočúvanie a Connie naňho zvyčajne nenaliehala. Nechcela ho rozrušiť. Lenže tentoraz to bolo iné. Mala s ním trpezlivosť, vedela, že si musí múdro vybrať vhodnú chvíľu, ale nemohla dopustiť, aby prešiel ďalší týždeň.

Za posledné dva týždne sa Giffordovo správanie zmenilo, akoby ho držala v zajatí nejaká zložitá emócia. Strach? Výčitky svedomia? Žiaľ? To Connie netušila, len si všimla, že keď otec naveľa svoju izbu opustí, rýchlo prejde popri každom okne a opakovane sa pýta, či poštár nedoručil nejaké listy. Dvakrát ho počula plakať.

Robila si oňho starosti. Aj zaňho, ako si uvedomila.

Náhle sa uprostred riečiska niečo zajagalo. Ostré svetlo ako výstražného lampáša na lodi. Odkiaľ to ide? Z mlyna Old Salt?

Zaclonila si dlaňou oči, ale nič nevidela. Len zopár malých domov na apuldramskom brehu.

Aby odohnala nepokojné myšlienky, otvorila si denník na zápise z dvadsiateho piateho apríla a prihladila stránky. Po návrate od kostola si presne zaznamenala vlastné dojmy – ako to robievala so všetkými svojimi úvahami –, aby sa pokúsila vyznať v tom, čo sa stalo. Zapísala si mená ľudí, ktorých spoznala, perom nakreslila tváre tých, čo jej boli neznámi. Zachytila aj ženu v modrom kabáte, hoci si čoskoro uvedomila, že síce dokáže opísať jej šaty a klobúk, ale nemá potuchy, ako žena v skutočnosti vyzerá.

Dopila zvyšok kávy a začítala sa.

Tradícia sem, tradícia tam, Connie vtedy odmietala veriť – a na tom sa nič nezmenilo –, že toľko ľudí príde ku kostolu v predvečer sviatku svätého Marka bez predchádzajúcej dohody. A bola presvedčená, že za normálnych okolností by sa jej otec medzi nimi neukázal. Pokiaľ si pamätala, nikdy nebol na bohoslužbách – ani na svätodušnú nedeľu, ani na Vianoce, ba ani na veľkonočné Vzkriesenie.

A tá zvláštna otázka, vyslovená šeptom, ktorú začula, len čo sa znovu ozval zvon. „Aj ona je tu?“ Kultivovaný hlas, ten človek nebol odtiaľto. „Je tu aj ona?“ Rozdiel v slovoslede menil aj význam.

Kto bude páter?

Ja, havran vraví,

kázeň vám spravím,

ja budem páter.

Marina pieseň sa vznášala okolo rohov domu, tóny plávali v nežnom popoludní.

Connie ich začula, skôr ako ich uvidela. Zdvihla pohľad, keď nízko nad ňou nemo preletel párik labutí. Dlhé krky naťahovali dopredu, oranžové zobáky im žiarili, krídla pravidelne tĺkli do vzduchu. Obrátila sa a sledovala ich let.

Labuť. Biele pierka.

Náhle ju bodla živá spomienka zo stratených dní. Mala deväť alebo desať rokov, do dlhých vlasov vpletenú žltú stužku. Sedela na vysokej drevenej stoličke v pokladni múzea.

Zamračila sa. Nie, stužka nebola žltá. Bola červená. Drevený vývesný štít nad dverami – GIFFORDOV SVETOZNÁMY PAVILÓN VTÁČÍCH KURIOZÍT – a jej dlane, horúce a lepkavé od mincí, drobných, len kde-tu vyššej hodnoty. Na hrubom zrnitom kartóne trhá vytlačené vstupenky – bilety.

Ďalší posun v pamäti. Zase tá labuť. S očami zakalenými od žiaľu.

Zo všetkých vypchatých exemplárov v zbierke neznášala jedine labuť. Stála pri hlavnom vchode, krídla naširoko roztiahnuté, akoby vítala návštevníkov. Ale Connie sa jej bála. Možno to spôsobila jej veľkosť, pierka na prsiach, čo v slnku, pečúcom cez sklo, opadávali. Mole a kvapôčky tuku ako pľuzgiere na pokožke. Ďalšia spomienka. Keď sa Connie dozvedela, že labute žijú v pároch celý život – ktože jej to asi tak povedal? –, nariekala a div neochorela pri predstave, že družka tohto vypchatého samca možno márne hľadá svoju stratenú lásku.

Počkala, prehovárala pamäť, aby jej toho poslala viac, no tá už zlyhávala. Connie nepredpokladala, že tá labuť sa dostala sem, do Blackthorn Housu, tú cestu absolvovalo len málo múzejných exponátov. Obraz jej mladšieho ja odletel a znovu sa pred jej zrakom ukryl v tieni.

Stratené dni.

Jej život sa delil na dve etapy.

Pred nehodou a po nej. Connie mátali snové spomienky na dlhé a zahmlené týždne, keď striedavo bdela a pospávala, ako ju nežná ruka hladká po čele. Horúci vzduch, všetky okná pootvárané. Tmavé vlasy ostrihané nakrátko ju škriabali. Jazva na pravej strane hlavy.

Keď sa zotavila, zistila, že prišla o minulosť. Prvých dvanásť rokov života akoby jej niekto úplne vymazal z hlavy. Aj ľudí. Connie matku nikdy nepoznala – zomrela pri jej pôrode –, no pamätala si, že ju niekto ľúbi. Ženský hlas, nežné ruky, ktoré jej odhŕňali vlasy z tváre. No kto to bol? Teta z rodiny? Stará matka? Pestúnka? Nič nenaznačovalo existenciu iných príbuzných. Bol tu len Gifford.

Občas zazrela iné dievča. Sesternicu? Kamarátku? Od Connie bola tá dievčina o osem až deväť rokov staršia a mala mladistvý, oduševnený výraz. Dievča, ktoré milovalo život, nepodriaďovalo sa tradícii, bontónu a obmedzeniam.

Connie spočiatku kládla otázky, pokúšala sa dať si všetko dohromady a dúfala, že časom sa jej pamäť vráti. Na mnoho otázok jej otec nevedel – možno skôr nechcel – odpovedať. Gifford tvrdil, že podľa lekárov by sa nemala namáhať, pamäť sa jej vo vhodnej chvíli sama obnoví. A hoci Connie sa vrátila telesná sila, začala trpieť epileptickými záchvatmi. Dokázal ich vyprovokovať akýkoľvek stres a trvali niekedy iba minútu či dve, inokedy aj polhodinu.

A tak bol otec ochotný hovoriť iba o tej nehode. A aj vtedy sa obmedzil na najzákladnejšie fakty.

Jar roku 1902. Apríl. Gifford pracoval v múzeu do neskorej noci. Connie sa prebudila zo zlého sna, chcela, aby ju utešil, tak vyšla zo svojej izby a vybrala sa ho hľadať. V tme sa potkla a spadla, zletela z drevených schodov až na kamennú dlážku a udrela si hlavu. Prežila len vďaka okamžitej lekárskej pomoci.

Otcovo rozprávanie bolo od tohto bodu ešte hmlistejšie.

Gifford predal múzeum a presťahovali sa, napokon zakotvili vo Fishbourne. Nechcel, aby mu všetko denne pripomínalo, ako takmer prišiel o dcéru, a pred stresom chcel uchrániť aj ju. Okrem toho, morský vzduch, ticho a pokoj na močariskách jej mali pomôcť.

Stratené dni. Zmizli, akoby ani nikdy nejestvovali. A teraz?

Connie to nemala odkiaľ vedieť naisto, no myslela si, že útržky obnovovanej pamäti sú čoraz presvedčivejšie a zjavujú sa častejšie. Zároveň sa zdalo, že zažíva čoraz menej chvíľ, keď sa akoby zastavil čas a ju to stiahlo do čierneho bezvedomia.

Je to pravda? A chce, aby bola?

Connie sa dívala na labute, ako pristávajú v sade Old Parku, kde teraz hniezdilo vyše šesťdesiat párov.

A všetci vtáci plakali,

ich hlasy zneli do dialí,

keď čuli zvon, čo spomína

na kohútika Robina.

Slnko zašlo za dub a uvrhlo terasu do tieňa, ale prízračné dieťa tam zostalo, čakalo na okraji Conniinej pamäti. Bolo to dievčatko.

Dievčatko so žltou stužkou vo vlasoch.

Réaumur dostával vtáky zo všetkých kútov, naložené v liehu alebo vo víne podľa vlastných pokynov – spokojne ich vyťahoval z tejto tekutiny, za stehnami zasunul do vtáčieho tela dva konce železného drôtu, potom drôt priviazal k pazúrikom a časťou, čo presahovala nadol, sa dal vtáčik pripevniť k doštičke. Namiesto očí vsadil do jamiek dva čierne sklené koráliky a vyhlásil, že vták je vypchatý.

Taxidermia alebo umenie zberu, prípravy a preparácie živočíchov

pani R. Leeová

Longman a spol., Paternoster Row,

Londýn 1820

Pozorujem ťa.

Myslím, že to cítiš. Niekde vhlbinách poznania aemócií to vieš. Niekde, hlboko vmyšlienkach, ktoré považuješ zastratené, stále vieš apamätáš si. Pamäť je vkaždom prípade vyhýbavý, nečestný, falošný priateľ. To, čo nám robí dobre, si uchovávame, zvyšok zahrabávame.

Takto chránime sami seba. Takto sa nám darí kráčať vtomto rozpadávajúcom sa, skazenom svete ďalej.

Krv volá pokrvi.

Prichádza čas zúčtovania, skaždým úsvitom azápadom slnka sa blíži. Záhubu im však prinesú vlastné skutky, nie tie moje. Mali šancu. Neprijali ju. Predstavujem si zúfalstvo, ktoré zavládne potýchto odhaleniach, no utešuje ma vedomie, že si prečítaš moje slová aspoznáš pravdu. Pochopíš.

Takže čo sa dá bezpochybnosti povedať?

Že jar vroku 1912 je zoznámych dejín najdaždivejšia. Že pagaštany neskoro vyháňajú listy. Že voda bezustania stúpa čoraz vyššie.

Avtáky. Biele vtáky, sivé vtáky, čierne vtáky. Tmavomodré pierka, fialové pierka, svetielkovanie aligot. Štebot, krákanie ahrozby kaviek, strák, havranov avrán. Celé tie roky mi ich hlasy zneli vosne, vykrikovali zostromov.

Pozorujem ťa.

Ale nie, nie je to opomste.